Minnestal öfver Professorn och Statsrådet Carl Gustaf Estlander. 9 



i allt som gjorts för bildkonsten och konstfliten, samt för den svenskspråkiga litteraturen 

 och teatern. Många af de planer han uppgjort blefvo aldrig förvärkligade, och andra 

 förvcärkligades på ett annat sätt än han afsett. Han fick röna motstånd och pröfva be- 

 svikelser, och han fick helt visst ofta erfara att man misskände hans afsikter. Det gäller 

 ju som en allmän regel för all offentlig värksamhet, att de intresserade äro få, när något 

 skall göras, men visa sig oväntadt talrika när något gjordt skall klandras, och den re- 

 geln skulle Estlander ofta finna bekräftad. Men han vann äfven det tillfredställande 

 medvetandet att hans mödors resultat fortlefde i några kulturinstitutioner, livilkas till- 

 komst är så nära förknippad med hans namn, att de kunna betecknas som hans ska- 

 pelser. En af dessa skapelser af hans organiserande arbete är Ateneum, andra äro 

 Finsk Tidskrift och Svenska Litteratursällskapet i Finland. 



I en fullständig lefnadsteckning öfver Estlander vore det nödvändigt att anslå ett 

 långt kapitel för historien om Ateneum. Och ett sådant kapitel blefve helt visst icke 

 det minst intressanta i boken. Ateneum är som bekant en af konstfö)-eningen och konst- 

 flitsföreningen med statens undeistöd uppförd byggnad för de båda föreningarnas skolor, 

 samlingar och möteslokaler. Denna definition synes i och för sig icke ha mycket att 

 meddela om Estlanders personlighet. Men granskar man den närmare så finner man 

 att det är ett fullständigt politiskt och estetiskt i)rogram, som blifvit innefattadt i den. 

 Att få Ateneum bragt under tak betydde för Estlander en kamp för hans lifsåskådning. 

 Han var tvungen att försvara sin princip om att icke staten, utan en enskild föi-ening 

 af konstvänner skulle taga initiativet till det provisoriska konstgalleri som — det har 

 han själf framhållit — när tiden var inne skulle ersättas af ett värkligt national- 

 museum. Och han fick utstå en än hårdare dust för sin åsikt om att konstundervisnin- 

 gen borde få plats i samma byggnad som den konstindustriella skolan, eller — för att 

 uttrycka livad denna lokalfråga innerst innebar — att nationens konstuppfostran borde 

 fotas på utbildandet af den tekniska handtvärksskickligheten. Denna lära om en gra- 

 dering af den estetiska kulturen — hvilken stämmer förträffligt öf verens med Estlanders 

 senare framställda program för lösande af språkfrågan — väckte opposition icke blott 

 hos allmänheten, utan äfven hos konstnärerna ocli teknikerna. Det stora systemet af 

 handt värksskolor, som skulle gruppera sig kring Ateneum, blef aldrig en värklighet. 

 Men en framgång för Estlander var det i alla fall att vårt konstpalats engång blef 

 uppfördt, och i den ifriga konstindustriella värksamhet, som bedrifves inom dess murar, 

 har man att se ett resultat af hans initiativ. Dessa äro de reella, praktiska frukterna 

 af Estlanders arbete för konstfliten. Idéerna åter bevaras i det stora förslaget till 

 „Handtverks- och industriskolors upprättande" af år 1876 samt i de två broschyrerna 

 „Den finska konstens och industrins utveckling" (1871) och „Vid konstflitens härdar" 

 (1875). Dessa skrifter äro ett slags halfofficiella rapporter, men de intaga icke desto 

 mindre, på grund af framställningens kåserande art, en plats för sig i Estlanders rent 

 litterära produktion. 



De konstindustriella sträfvandena sysselsatte Estlander under mer än ett decen- 

 nium, och hans intresse för handtvärkets höjande förblef lifligt ännu efter det han 

 dragit sig undan från all ofientlig värksamhet. Det förefaller likväl som om det framför 



Tom. XLII. ><S »""l^S^ 2 



