10 Yrjö Hirn. 



allt varit under 1870-talets förra hälft, som detta aibete upptog hans tid. Efter att ha 

 afslutat sitt koraitébetänkande om handtvärksskolorna var han i^elativt fri för att egna sig 

 åt nya uppgifter. Det var nu, under hösten 1876, han ställde sig i spetsen för den grupp 

 af litteratörer, som grundade Finsk Tidskrift. För ett årtionde framåt är det i denna 

 publikation man har att söka spåren af Estlanders värksarahet. Han egnade sig åt sitt 

 utgif varekall med en otröttlig ifver, samlade medarbetare från hemlandet och utlandet, upp- 

 fostrade en skola af unga kritiker, och bidrog själf till nästan hvarje häfte med upp- 

 satser. Han höll sig icke för god att t. o. m. skrifva korta anmälningar af resebeskrif- 

 ningar och skönlitterära öfversättningar, men han fann äfven tid att författa långa och 

 gedigna artiklar i litteratur och konst. Han lät i regelbundna öfvei-sikter tidskriftens 

 läsare följa med det som försiggick på de estetiska sträfvandenas område. Med väktarens 

 öga vakade han öfver hvad som utfördes i byggnadskonst, han uppmärksammade med upp- 

 muntrande välvilja arbetet inom konstflitsföreningen, och han uttalade sig i de stora 

 litteratur- och konstfrågor som på 1880-talet upprörde allmänhetens sinnen. Tager man 

 i betraktande att han under allt detta skötte sina arbetsdryga åligganden som pi-ofessor, 

 och därtill var upptagen af en mängd offentliga värf, så kan man ej annat än beundra 

 hans uthålliga styrka. Och man förstår å andra sidan att han, när yngre krafter voro 

 redo att öfvertaga ledningen, med tillfredsställelse lämnade Finsk Tidskrifts redaktion i 

 andra händer. Det svenska litteratursällskapet, som han stiftade år 1885, ställde nya 

 kraf på hans tid och krafter. Därtill kände han helt visst ett behof att i större ut- 

 sträckning än hittils få egna sig åt rent vetenskapliga sysselsättningar. Han hade off"rat 

 sin bästa ålder för publicistikens raedborgei'liga sysselsättningar, och han kunde med 

 godt samvete draga sig tillbaka till sina egna arbeten.- Från och med 1890-talet blef 

 hans lif allt mera forskarens och lärarens, ehuru man ända till det sista kunde iakttaga, 

 att han med vaket intresse följde det politiska lifvet. 



Det är från denna sista period den yngre generationen hos oss bevarar minnen 

 om Estlander. Han var, så föreställer jag mig, ej mera fullt densamma som under de 

 tidigare decennierna. Sinnets liflighet hade han i behåll, men öfver hans uppträdande 

 låg det ett drag af trötthet, som vittnade om att den långa arbetsdagen gjort alltför 

 stora anspråk på spänning. Sådant är åtminstone det intiyck jag mottagit af Estlander. 

 Och det tyckes mig, att det låg mycket gömdt i de första ord jag hörde honom säga 

 efter det jag meddelat min afsikt att egna mig åt hans vetenskap. „Vill man studera 

 det ämnet", lydde det, „så bör man äga en stark hälsa, en rik kassa och ett godt humör". 

 Det var en slags skämtsam varning som därmed uttalades. Men när varningen visat 

 sig värkningslös, trädde uppmuntran i dess ställe, och hvad Estlanders uppmuntran 

 betydde, det är kändt för alla som haft honom som lärare. Mycket kunde förtäljas om 

 det intresse, med hvilket lian följde sina elevei's arbeten och deltog i deras sträfvanden. 

 Med att dröja vid detta ämne leddes man emellertid in till den peisonliga tacksamhetens 

 uttryck, livilka väl icke böra få en alltför stor plats i skildringen af en mans offentliga 

 gärning. Det enda hvad jag ville få uttaladt, är ett fiamhållande af den opartiskhet 

 han visade som lärai'e. Det kräfdes icke att man tänkte som han för att man skulle 

 få del af hans välvilja. Ju närmare man ti-ädde Carl Gustaf Estlander, desto bättie 



Tora. XLII. 



