Minnestal öfvcr Professorn och Stafsrädd Carl Gustaf Estlander. 11 



lärde man sig förstå, huru mycken värme det gömde sig i hans reserverade väsende. 

 Fick man shitligen ett tillfälle att höra honom tala om sina egna studier och om sina 

 utländska resor, så förstod man äfven hvilket kraftigt lif hade besjälat honom under 

 hans ungdomsdagar. 



Arbetsstyrka fans det i själfva värket i behåll hos honom ännu under hans ålder- 

 dom. Det lelativa otium han beredt sig använde han för litterära arbeten. Sålunda 

 ui)ptog han, under det sista skedet af sitt lif, planer som legat oafslutade sedan ung- 

 domsåren. Han tecknade i sin biografi öfver Hijipolyte Khindrin ett karaktärsporträtt 

 af en målare, till hvilken han under sina första studieresor hade känt sig dragen med 

 en rent personlig föi'kärlek; han affattade, på grundvalen af sina tidigare akademiska 

 föreläsningar, en öfversiktlig framställning af Vitterhetens utveckling hos de nyare folken 

 under medeltiden; och han krönte sin lifsgärning i det han vände tillbaka till sitt första 

 studium och skref sin bok om l\unebei'gs skaldskap. Med detta värk af kärlek och 

 pietet lade ålderdomen sitt slutgiltiga ord till allt livad ungdomen i svärmisk beundran 

 hade utsagt om den diktning, som Estlander under lifvets erfarenheter endast hade lärt 

 att skatta allt högre och högre. En vackrare sammanfattning kunde hans författar- 

 skap icke ha fatt, och bilden af hans lefnad blir hel och afrundad, när man sei' huru 

 slutet gi'iper tillhaka mot begynnelsen. 'J'roheten mot ungdonisidealen gaf kontinuitet åt 

 hans utveckling, och strängheten i hans teoretiska uppfattning skyddade honom för att 

 låta leda sig af tidens växlande strömningar. Han hade vidgat sin syn och riktat sitt 

 sinne under mångsidigt, ihärdigt arbete, men han förblef likväl till sin grundåskådning 

 den samme han varit. Hans eget lif och värk gestaltades sålunda under inflytande af 

 de principer, som enligt hans åsikt voro stilbildande i konsten. Halt, hållning och inre 

 enhet präglade hans väsende, och gåfvo karaktär åt hans skrifter. Med dessa egen- 

 skaper blef han en inan, på hvilken man har rätt att tillämpa det stora, ofta missbru- 

 kade ordet: han var en personlighet. 



Tom. XLn. 



