Axel Olof Freudenthal. 3 



Hösten 1857 bildade en vändpunkt i Freudenthals liv. I sitt utkast till en själv- 

 biografi säger han härom följande: 



' — — — — i det studentlif jag dittils fört skulle en stor förändring tima, en 

 förändring, som skulle blifva af genomgripande vikt för min framtid, mitt val af lefnads- 

 mål och hela den lifsgärning mig förelåg. 



Då jag vid 17 års ålder såsom ci vis academicus inträdde i en något större och 

 vidai-e krets än den. som utgjorts af skolan och hemmet, fans intet kamratlif i högre 

 mening vid universitetet. Fakulteterna hade ett par år förut införts i st. f. afdelnin- 

 garna och skulle ersätta dem, men visade sig därtill komplett odugliga, konglomerat, 

 som de voro, af alla möjliga element, hvilka de gemensamma studiei'na ej (i enlighet 

 med vissa teoretikers förhoppningar) mäktade förena. Följden blef en massa sup- och 

 spelkotterier eller pluggande enstöringar, som br3'dde sig om intet utom boken och exa- 

 men. — • — — — Att jag fick en annan syn på tingen än bokmalens, därför är jag 

 den år 1857 i oktober första gången åter sig församlande Nyländska af 'delning en tack 

 skyldig.' 



Livet inom Nyländska avdelningen var det som skulle giva Freudenthal impulsen 

 till valet av levnadsbana. Detta bör dock icke förstås så, som skulle han här ha kom- 

 mit under inflytande av mäktigare andar, dem han villigt följde. Ty om någonstädes 

 var det i studentlivet, som självständigheteti i Freudenthals karaktär gjorde sig gällande. 

 Men det behövdes kontakt med andras opinioner, för att han skulle vakna till fullt med- 

 vetande om sin egen ståndpunkt och känna sig manad till det väckelsearbete han sedan 

 i själva verket utförde. 



Jag kan icke underlåta att häi' anföra Freudenthals egna ord: 



'Det var under vårterminen 1859, som en medlem af afd., sonen till en fiån 

 Sverge inflyttad man, anslog som diskussionsämne för afdelningens medlemmar: Hvad 

 böra vi göra för förfinskningen af värt lands svenska befolkning:' Fjällen begynte 

 falla från mina ögon, när jag eftersinnade: hvilka äro då vi? Äro icke då också vi en 

 del af denna svenska befolkning? Med hvilken rätt skulle vi främja ett förfinsknings- 

 arbete? Är det icke fastmer .vår ovilkorliga plikt att icke blott värksamt motsätta oss 

 ett sådant, utan äfven att hålla vårt modersmål i heder så visst som vi hedra och älska 

 vår moders minne? Svaret kunde icke blifva mer än ett. Det gick upp för mig som 

 en solklar sanning, det rotfäste sig hos mig som en bärgfast visshet: jag och många af 

 oss äro ej finnar, utan rena svenskar, äro en del af „Finlands svenska befolkning". 

 Och jag skref en ungdomligt entusiastisk artikel, den jag med af rörelse skälfvande 

 stämma uppläste inför afdelningen, jag stred muntligen för min öfvei'tygelse, ensam, om- 

 ringad af en hel kamratkrets, som stämplade min åsikt som föga bättre än fosterlands- 

 förrädisk. Jag följde slutligen från afdelningsmötet ett stort „bolag" hem genom hela 

 staden ända till deras port och sökte bli öfvertygad eller att öfvertyga. Förgäfves! En- 

 sam begaf jag mig hem, och det kändes som skalden måtte hafva tänkt sig sinnestäm- 

 ningen hos den, hvilken frågar: förutan vänner och fosterland hvad är ett mänskolif? 

 Mina ögon tåras ännu, då jag eriiu'ar mig de själskval jag utstod den natt, som följde. 

 Men sanningen stod fast och klar, och jag kunde icke svika i uppfyllandet af min plikt 



Tom. XLII. 



