2 Hvco PrPrrIxG. 
avsiktligt begagnat vissa slag av kortskrift. Dessa bevis spela i sin tur en viss roll, dä det 
gäller att väga olika läsarter mot varandra. Innan jag går att sammanställa de 'aritmetiska 
konststycken', som Rök-ristaren enligt min mening frambragt med avsikt, vill jag ännu pápeka 
ett par omständigheter. 
I de fall dà ramstrecket bör utläsas som 7, kan man ej avgöra a priori, om detta streck 
bör medräknas som en runa eller icke. I D, sid. 23f. har jag antagit, att ramstrecket i sádana 
fall bór medräknas. Vid fortsatt studium av fragan har jag kommit till den övertygelsen, att 
ristaren underlättat sin uppgift genom att efter behov medtaga ramstrecket i räkningen eller 
utelämna det. Likaledes tror jag numera — i motsats till yttrandena i D, sid. 24 — att man vid 
räkning av bindrunor efter behag fär räkna ljudens antal eller huvudstavarnas. Vid kvistrunorna 
och vissa andra former av lónnrunor synes däremot huvudstavarnas antal uteöra den enda rik- 
tiga grundvalen för beräkningen. 
Med verkliga felristningar opererar jag alls icke vid mina kalkyler. Däremot tror jag, att 
den skadade sista runan d i rungruppen f en gang eiterföljts av ett i, skrivet pa samma sätt 
som de övriga ö-tecknen i grupperna f och g. Detta i har jämte den omedelbart föregående, 
skadade runan d státt pà den trubbiga, fórmodligen avstótta kanten mellan bakre bredsidan och 
högra smalsidan. Brate i Rök III, sid 127 (jfr Rök IV, sidd. 245 och 255) anser, att den ram, 
som skiljer g fran f, här bór läsas som i, men häremot kan invändas, att ljudet 7 varken i grup- 
pen f eller gruppen g betecknas med en lodrät linje. Jfr Bugge i Rök III, sid. 127. Run- 
räkningen blir i huvudsak oförändrad, vare sig man här häller sig till Brates åsikt eller till 
min förmodan !. 
Om man med M. Olsen och E. Sievers (sid. 9) vill läsa biarnaR (icke birnar eller airnaR) 
ı d VII, behöver detta icke alls påverka vår räkning, ty ristaren har dà velat skriva ar med 
en bindruna och har helt enkelt glómt att rista den bistav, som skulle beteckna ljudet a. 
Om vi taga hänsyn till det, som nyss sagts, finna vi följande anmärkningsvärda talförhäl- 
landen uttryckta pa Rökstenen. 
1. Avsnittet a, som strücker sig fran aftuamup till och med sakaR, omfattar 9 x 24 — 216 
runtecken. Härvid får man ej medräkna ramen på vänstra sidan av rad. II, ehuru 
denna ram uppenbarligen har ljudvärdet 2. (Om ramen icke hade något ljudvärde, 
skulle bistaven till runan n säkerligen hava fogats direkte till ramen, säsom fallet är 
pà raden d II.) 
2. Sträckan från början av inskriften till punkten på raden d III, d. v. s. från aftuamup 
till och med likia omfattar 16 x 24 — 384 runtecken. Även här lämnas ramen på 
vänstra sidan av a II oräknad. 
3. Hela sträckan a Id VIII, som avslutas med en punkt, d. v. s. avsnittet aftuamup — 
birnarsunir omfattar 24 x 24 = 576 runtecken. Ramen till vänster om a II räknas 
som vanligt icke, men vàl ramen till hóger om d V, varjämte bindrunan ap i d V har 
talvärdet 2. 
1 Jag framstüler min gissning med all reservation, emedan den blott är byggd pà studiet av avbildnin- 
garna i Rök III och IV. Det är möjligt, att en granskning av själva stenen eller avgjutningen skulle bringa 
mig pà andra tankar. 
Tom. XLIX. 
€ 
^ 
