4 Hvco PiPPIiING. x 
räknas icke med. Däremot räknas naturligtvis den” fristående runan R. 
Wee 
Hela talvärdet för £ blir alltså 7. 
För hela avsnittet À -i -k fas alltså 30 + 11 + 7 = 48 runtecken. 
I alla de nu uppräknade fallen, som inbördes stödja varandra!, synes det mig klart, att 
ristaren eftersträvat sammanställuingar av x» >< 24 runtecken. I Rök III, sidd. 228 f. och 232 
har Magnus Olsen hänvisat till partier av inskriften, i vilka talet 16 mähända har eiter- 
strävats. 1 avsnitten c II och e III ligga de med skiljetecken kringgürdade lönnrunorna rhfprh 
mellan tvà rungrupper, som vardera innehälla 16 runor. Den fórra gruppen löper fran ramen 
till ett skiljetecken, den senare ligger mellan tvà skiljetecken. En ännu tydligare stràvan att 
fà fram talet 16 har Olsen uppdagat i d VI. Mitt pà raden finnes en punkt, och om man 
räknar” bindrunan ap som 1, läsas 16 runor på vardera sidan om punkten. I de ovan citerade 
fallen 3, 8 och 10 måste bindrunan ap räknas som två runor för att giva det sökta talet 24, 
och trängseln pa raden d VI àr icke stórre, àn att rum hade kunnat beredas för en huvudstav 
till. Ristaren har tydligen strávat att 1 denna del av inskriften fà fram bàde talet 24 och talet 
16 och har vunnit sitt mal genom att skriva ljudforbindelsen ap med en bindruna, som man 
eiter behag kan räkna som 1 eller som 2. 
Ristarens förkärlek för talet 16 kan mahända ocksa giva en rimlig fórklaring till den egen- 
domliga omständigheten, att han i den s. k. "katalogen’ springer fran patsakumanart till patsa- 
kumtualita. Genom detta språng ernäs, att ordet sakum, som är ristat 7 ggr, skenbart före- 
kommer 16 ganger?. I detta sammanhang förtjänar ännu följande anmärkningsvärda förhållande 
att omnämnas. Om ”katalogen” eller det avsnitt, som börjar med a III (sakumukmini), uppdelas 
i grupper på 24 runor, inledes den tolfte gruppen med runföljden patsakumtualita, och ordet 
tualfta är symmetriskt grupperat kring den tolfte runan (I) i denna tolfte grupp. 
Efter den utredning, som nu lämnats, kan det vara skäl att granska de invändningar, som 
Brate i Rök III, sid. 273 gjort mot Bugges och Olsens antagande, att Rökristaren avsikt- 
ligt sammanställt rungrupper, som företräda magiska siffertal. Brate säger, att det synes 
övergå mänsklig förmaga att avfatta en inskrift med avsiktligt iakttagande av de uppgivna tal- 
förhållandena. Brate tyckes härvid utgå från den föreställningen, att en invecklad anordning av 
runorna i grupper, byggda på ett och samma siffertal, lättare kan uppkomma genom ett verk 
av slumpen än på grund av en medveten plan hos ristaren. I själfva verket är förhållandet det 
motsatta. Enstaka, i aritmetiskt avseende påfallande grupperingar kunna bero på en slump, men 
erbjuda ännu mindre några svårigheter för en ristare, som söker ästadkomma dem. Ju mera in- 
vecklat det aritmetiska system är, som framträder i skriften, desto mera ökas naturligtvis sva- 
righeterna för ristaren. Men sannolikheten för att systemet är ett verk av slumpen minskas i 
en ojämförligt snabbare progression än svårigheterna ökas lör ristaren, och när systemet nått en 
viss grad av omfattning och fulländning, är det fullständigt orimligt att betrakta det hela som 
framsprunget ur en tillfälligheternas lek. 
! Nàgra av de uppställda satserna äro likvisst blott korollarier av de andra. Så följer t. ex. fallet 3 ome- 
delbart av fallen 1 och 8 samt av 2 och 10. 
* Nordenstreng, B, sid. 68 har också tänkt sig, att det underliga språnget från 2 till 12 kan hava 
magisk innebörd. 
Tom. XLIX. 
