Om. runinskriften på Rökstenen. 5 
Framfór den nyss citerade invändningen mot Bugge-Olsens teori ställer Brate en 
annan, som likaledes beror på ett missförstånd. Brate anmärker, att han ej tror pa en med 
avsikt gjord aritmetisk gruppering, emedan dess djupa mening skulle undga inskriftens "slóa' läsare, 
och ristarens möda alltså hade varit fruktlös. 
För min del ser jag ristarens psykologiska läggning i ett helt annat ljus än Brate gör 
det. För mig framstår det som ett axiom, att en runristare, som använt tva olika alfabet och 
dessutom minst fem olika slag av lönnskrift, icke skytt att bereda en slö läsare svårigheter, 
utan tvärtom med avsikt hopat svärigheter, som blivit kännbara även för skarpsinniga runuttol- 
kare. Ju svårare en gåta är, desto större glädje bereder den sin upphovsman och de fa utvalda, 
som lyckas gissa den. För de 'slóas' räkning sammanställas inga gätor. Till detta allt kommer 
ännu en mycket viktig omständighet. Det kan icke betviflas, att runskriften auságs som ett 
kraftigt verkande magiskt medel, och man trodde helt visst, att de i den samma boende magiska 
krafterna verkade oberoende av omgivningens insikter i magien. Ett tydligt 
vittnesbörd om detta föreställningssätt lämnar den kända episoden om bondedottern Helga i 
Egils saga, kapp. 72 och 76 (Altnordische Sagabibliothek, 3, sidd. 240 ff. och 250). En fórsmadd 
friare hade velat väcka Helgas kärlek genom att rista kürleksrunor pa ett gällock, som lades i 
hennes bädd. Men han var ej tillräckligt kunnig i runristning och begick misstag, som ledde 
till att en sjukdom, av vilken flickan led, förvärrades. Olyckan avvändes genom att den run- 
kunnige Egill skrapade ut de felaktiga runorna och lät elden förtära bäde spänorna och själfva 
gällocket. Sedan botade Egill Helga genom att rista nya runor, som han lade i hennes säng 
under kudden. 
Älskarens runor hade icke den verkan, som han avsåg. Fastän orätt uppfattade av sin 
upphovsman, verkade de blint enligt sin inneboende natur, 
ll. Kortskrift. 
I mycket stor utsträckning följes i runskrift den principen, att samma runa ej skrives tva 
gänger à rad. Frånsett de fall, i vilka upprepning av en runa användes för beteckning av run- 
ättens nummer eller runans nummerföljd inom ätten (se avsnitten e III och ^). har den nyss- 
nämnda regeln strängt iakttagits av Rökstenens ristare utom i avsnittet d VII, där runan s 
skrivits två gånger i följd. Orsaken till avvikelsen från det regelrätta har naturligtvis varit 
skrivarens önskan att i de ovan, sidd. 2f. under momenten 3, 8 och 10 omnämnda fallen ästad- 
komma grupper, som innehålla n > 24 runor 1. 
Omtvistat är, i vilken grad runristare avsiktligt använt haplografier, som omfatta mera än 
en runa. Under hänvisning till åtskilliga äldre uttalanden (Bugge, Kock, Läffler, No- 
reen, Olsen, Rydberg), enligt vilka haplografisk skrivning av hela rungrupper använts 
av Rökstenens ristare, har jag i D, sidd. 9—14 gjort mig till förespråkare för den uppfattnin- 
ı Även i Rök II, sidd. 230—933 återföres skrivningen ss i d VIII på ristarens önskan att låta bestämda 
siffertal framträda, men de argument, som där anföras till förmån för detta påstående, äro andra än mina. 
Nie 
