6 Huco PIiPPING. 
gen, att vàr ristare principiellt icke skrivit en och samma runföljd tvà gän- 
ger å rad, om han kunnat vinna samma resultat genom att skriva den en 
gång men läsa den två gånger. Jag har vidare tillagt, att ristaren följt denna princip 
("Rydbergs regel’), åtminstone där den icke kom i strid med hans strävan att 
få fram betydelsefulla siffror. Icke utan förvåning har jag sett, att Brate i Rök IV, 
sidd. 240 och 246 finner det ”betänkligt att läsa en runföljd två gånger och rentav talar om 
'missbruk', dà en runa läses tre gånger. Nästan ännu mera överraskande är det, att v. Frie- 
sen i ’Lister- och Listerbystenarna i Blekinge” (Uppsala universitets årsskrift, 1916), sid. 14 — 
på tal om en föreslagen dubbelläsning av två runor — invänder, att det ej i något fall verkligen 
är styrkt, att en sådan avsiktlig haplografi använts. Dessa yttranden av Brate och v. 
Friesen innebära enligt min mening ett fullständigt omotiverat underkännande av bevisförin- 
gen i Rök III, sid. 233, där det framhälles, att skrivningen tualraubr = tuaR ualraubar i a IV 
är framkallad av skrivarens önskan att i avsnittet sakumukmini — manum få 4 x 24 runor. 
Efter min framställning ovan sidd. 2 ff. torde det få anses säkert, att varje enskild del av inskrif- 
ten (utan möjligen den skadade och därför okontrollerbara raden d IX) ingått i något avsnitt, 
vars runantal på förhand var bestämt och måste utgöra en multipel av 24. Att detta (enligt 
Brate oupphinneliga) mål nåtts med lätthet, beror säkerligen därpå, att både beräkningen och 
beteckningen varit elastisk, i det ristaren förbehållit sig rätten att medräkna eller förbigå en 
ram med ljudvärdet i, att räkna en bindruna som en eller som två, samt att efter behof enkel- 
skriva eller dubbelskriva en upprepad runföljd. 
Under dessa omständigheter innebär dubbelläsning eller till och med flerfaldig läsning av 
en och samma runföljd absolut ingenting betänkligt. Tvärtom fordrar en god metod, att 
sådan läsning införes, sasnart även den minsta förbättring av texten därigenom vinnes. Såsom 
jag antytt redan i D, är jag övertygad om, att ristaren — långt ifrån att sky haplografier — 
använde sådana så ofta son möjligt. Blott på tre ställen förekomma diplografier, och på alla 
dessa ställen kunna särskilda orsaker till denna anordning uppvisas. 
På raden a II läses runföljden fapi två gånger å rad. I D, sid. 10 har jag tänkt mig möj- 
ligheten av att detta beror på felskrivning. Om det ena fapi strykes, och ramen vid början av 
a II medräknas, fås 2 x 24 runor i avsnittet aftuamup — sunu. Men vinsten på detta hall 
óverkompenseras av de genom ändringen framkallade mångfaldiga störingarna i det på sidd. 2 ff. 
utvecklade aritmetiska systemet. Jag anser därför numera, att diplografien fapifapi(R) bibehål- 
lits av aritmetiska grunder. 
På raden d II läses den diplografiska runsättningen ituitulakil. Även här skulle använd- 
ningen av haplografi hava kullstörtat hela den aritmetiska byggnaden. Men framför allt märkes, 
att skrivningen ituaki aldrig kan ge den enligt min mening åsyftade utläsningen etu; wittu q 
wettwangi. Jir nedan, kap. XIII. j 
Pà raden d VIII àr runan s skriven tvà gänger, synbarligen för att de avsnitt av inskrif- 
ten, som sluta med d VIII, skola räkna n x 24 runor. Se ovan sidd. 2 f. 
Vid utläsningen av en haplografi i dess renaste form springer man, efter utlisningen av en 
runsättning, tillbaka till en av de redan lästa runorna och fortsätter sedan läsningen från denna 
punkt, utan att óverhoppa något ljudtecken. Haplografierna äro emellertid ingenting annat än 
en underart av det, som typograferna kalla ’lik’, d. v. s. ett språng i texten från ett ljudtecken 
Tom. XLIX. 
