Om runinskriften på Rükstenen. 7 
till ett följande ställe, där detta tecken äterkommer. Skrivningen tualraubr i st. f. tuar ual- 
raubar innehåller närmast ett ’lik’, d. v. s. ett språng fran a i tuaR till det första a i ualrau- 
bar men kan ocksä betecknas som en haplografi, i det runföljden ua är skriven en gäng i st. 
Ï. två gånger, varjämte ristaren underlåtit att alls beteckna det R, som bör utläsas efter den 
första fórbindelsen ua. Dessutom har ristaren óverhoppat det sista a i ualraubaR och ersatt R 
med r. Den sistnämnda friheten har han tagit sig pa grund av bristande utrymme. Ty R kan 
skrivas blott vid undre ramen, och på den ifrågavarande raden stod det icke vidare någon del 
av undre ramen till förfogande. Men då Brate i Rök IV, sid. 233 vill förklara hela run- 
gruppen ualraubr som en på grund av bristande utrymme gjord förkortning, kan jag icke vara 
ense med honom. I likhet med Bugge (Rök IIT, sid. 233) och med stöd av de nya bevis jag 
anfört för det aritmetiska tvång ristaren ålagt sig, anser jag det alldeles uppenbart, att kort- 
skriften ualraubr i främsta rummet måste tydas som ett av ristaren valt medel att få fram 
betydelsefulla siffertal. Vilja vi namngiva detta medel, kunna vi beteckna det som en haplografi 
(ua skrivet en gång i st. I. två) kombinerad med ellips (ett R och ett a överhoppade) och kako- 
erafi (r i st. f. R). 
Ett exempel på avsiktlig ellips für vinnande av aritmetiska syften erbjuder troligen 
även skrivningen finb = uaim (icke Rfinb = huaim) i e I. Jfr Rök III, sid. 226, not. 1, där 
kfinb bör rättas till Rfinb, om man utgår från den på omstående sida uppställda runraden. 
Några av de iakttagelser, som jag nyss refererat, kunna sammanfattas på följande sätt. 
I Ristaren har aldrig skrivit en och samma runa eller runföljd två gånger à rad, med 
mindre han därigenom fått fram runsättningar, som innehålla » »« 24 runor. 
II. Där det gällt att fà fram runsättningar, som omfatta » »« 24 runor, har ristaren 
ej skytt: 
1. att mot den allmänt gängse regeln dubbelskriva en ensam runa (ss i d VII); 
2. att enkelskriva en runföljd, som bör utläsas två gånger (ua i tualraubr); 
3. att lämna enstaka ljud obetecknade. (tualraubr för tuaR ualraubaR; finb = uaim 
i st. I. Rfinb = huaim. 
Jag anser det därför vara metodiskt riktigt att vid tolkningen av inskriften utnyttja dub- 
belläsning av enkelskrivna runsättningar i allra största utsträckning, d. v. s. i den mån ett gott 
språk med klar innebörd därigenom vinnes. 
Vidare anser jag det för möjligt, att ristaren även på andra ställen än i rungruppen ual- 
raubr samt i fallet finb (= uaim) i st. f. Rfinb (= huaim) överhoppat enstaka runor. 
Om man opererar med haplografier och ellipser, öppnas nya tolkningsmöjligheter i mängd. 
Ingendera utvägen får naturligtvis anlitas, där man icke får fram en tolkning, som på ett slående 
sätt harmonierar med innehållet och formerna i de säkra partierna av texten. Särskilt farligt 
är det naturligtvis att i större utsträckning antaga elliptisk skrivning, ty på denna väg möter 
man strängt taget inga skrankor för godtycket. Dubbelläsningen av runsättningar bereder oss 
däremot blott ett begränsat antal nya möjligheter. 
N:o 1. 
