Om runinskriften på Rökstenen. 9 
I D, sidd. 19—27 har jag visat, att runorna rhíprh i e II utgöra en grupp av lönnrunor, 
som företräda runsättningen umisum. Den rätta läsningen fäs, om man utgär frän runraden 
tbmiR : hnias : fupark 
och skjuter varje runa i förbindelsen rhfprh tre steg bakät. 
Denna upplösning av lönnskriften har godtagits av Brate i Rök IV. Om den, som jag 
vägar tro, är riktig, visar den, att ristaren känt den yngre runraden just i den här anförda 
formen. Ty lösningen omójliggóres, vare sig man flyttar runan t till slutet av den andra ätten 
eller omkastar átternas ordningsföljd eller läser den med fupark begynnande runraden bakfram, 
i 'spegelskrift’. Jfr Pipping, D, sidd. 25—27. 
I avsnittet f finnes en kvistruna med trenne kvistar till vänster och fyra till hóger. Av 
sammanhanget framgår, att denna kvistruna måste beteckna runan p. I D, sidd. 211. har jag 
refererat och kritiserat de förslag till förklaring av denna runa, som tidigare givits — även 
Brates. I Rök IV omnämner Brate varken min kritik eller mitt motförslag. Jag nödgas 
därför här upprepa en del argument, som jag tidigare anfórt. 
Vid sin förklaring av kvistrunan i f utgár:Brate från en i spegelbild sedd runrad 
rimb : tsainh : krapuf. På detta sätt far Brate runan p att framstå som den tredje ättens 
fjärde runa, betecknad med tre kvistar till vänster och fyra till höger om huvudstaden. Vid 
fråga om lönnrunorna i e II har jag emellertid påvisat, att tolkningen rhiprh = umisum icke 
fås fram genom anlitande af Brates runrad i spegelskrift, utan blott med tillhjälp av runraden 
tbmir : hnias : fupark. Jag kan icke förmå mig att vid tolkningen av lónn- och kvistrunor 
uppställa alfabetet än i en ordning än i en annan och förkastar därför obetingat Brates för- 
klaring av kvistrunan i f. I stället antager jag, att denna runa har tre kvistar till vänster och 
fyra till höger, emedan p i alfabetet tbmir : hnias : fupark, vilket ristaren bevisligen använt i 
ansnittet e, är den enda runa, som inom sin ätt är den tredje, räknat från vänster och den 
fjärde, räknat från höger. Häremot kan icke invändas, att detta slag av lönnskrift eljes är 
okänt. Ty Rökristaren använder även annan lönnskrift, som icke är bekant från annat håll. 
Vid läsningen av runorna i h tänker jag mig stenens framsida vänd uppåt, dess baksida 
vänd nedåt, toppen vänd åt vänster och basen åt höger. Läsningen sker då genomgående från 
vänster åt höger samt uppifrån nedåt. Vid läsningen av kvistrunorna (sakumukmini enligt 
Olsens evidenta tolkning) tages, såsom Läfflers i C formulerade regel fordrar det, ättens 
nummer före runans nummer. Ättens nummer läses upptill på vänstra sidan om huvudstaven 
och runans nummer nedtill på högra sidan. Regeln vänster—höger, uppifrån—nedåt iakttages 
sålunda vid läsningen av varje enskild runa. När turen sedan kommer till lönnrunorna (av 
Läffler i C tvivelsutan rätt tolkade som pur), tagas runorna ovanför strecket först, sedan 
runorna under strecket. 
Läffler i C, sidd. 207 ff. (jfr. Rök III, sidd. 118 och 143) och Brate, Rök IV, sid. 
247 läsa avsnittet À sålunda, att stenens baksida tänkes vänd uppåt och toppen åt höger. Där- 
vid tvingas man att läsa allting avigt — från höger åt vänster samt nedifrån uppåt. Inom 
själva rungruppen ^ finnes absolut ingen anledning att avvika från de vanliga utlüsningsprinci- 
- perna, ty läsningen sakumukmini pur fås utan minsta olikhet, vare sig man väljer läsriktningen 
vänster—höger, uppifrån—nedåt eller höger —vänster, nedifrån —uppåt, blott man börjar läsnin- 
N:o 1. 2 
