Om runinskriften på Rökstenen. 11 
texten, måste jag obetingat förkasta. Ty runföljden tbmir : hnias : fupark är säkert fastställd 
genom lönnrunorna rhfprh i e II, delvis också genom A (sakumukmini), där m betecknats som 
första ättens tredje runa. Och läsningsriktningen vänster—höger, som för de vanliga runorna 
kan verifieras vid varje steg, är för den äldre runraden tryggad genom Sanders evidenta läs- 
ning av f! (sagwm------ ) och för lönnrunor genom Bugges lika evidenta läsning (sakumuk- 
mini etc.) av el samt genom min (av Brate accepterade) läsning (umisum) av lönnrunorna 
rhiprh i e II. | 
I ánnu ett, mycket intressant fall visar Rókristaren en anmärkningsvärd konsekvens. Nästan 
alltid, när ett beteckningssätt, som ieke kan anses omedelbart begripligt för läsaren, användes 
första gången, sker detta vid ätergivandet av ord eller ordgrupper, som tidigare förekommit 
tecknade med vanlig skrift. Detta framgar av följande fakta. 
1. Den första haplografi, som omfattar mera än en runa, àr runsättningen tualraubr i a IV. 
Den fóregás av runsättningen ualraubaR — tuaR i a Ill, som ger nyckeln till tolkningen av 
haplografien. 
2. Användningen av urnordiska runor, möter oss först i f, och detta avsnitt inledes med 
runsättningen sagwmogmeni, som väsentligen tücker sakumukmini i a III. Utan denna kon- 
gruens, som först upptäckts av Sander, hade sannolikt ingen kommit mycket làngt vid läs- 
ningen och tolkningen av f och g. 
3. Den egendomliga kvistrunan i f ingar som ett led i runföljden sagwmogmenipad, en 
klar motsvarighet till sakumukminipat i a III. 
4. Den lónnskrift, som bestär i att varje runa ersatts med sin omedelbara föregängare i 
alfabetet, uppträder blott i e I, och de 11 första runorna giva vid upplósning av chiffern den 
kända förbindelsen sakumukmini. 
5. Den lönnskrift, som bestar i att varje runa skjutits tre steg tillbaka inom alfabetet, 
användes blott i e II och ger vid upplösning förbindelsen umisum, som är känd från « V. 
6. Lónnrunorna i A, som icke tidigare använts, ätergiva den från a III kända runförbin- 
delsen sakumukmini. Lönnrunorna i avsnitten 7 och % äro byggda på samma principer som de 
i À och behövde därför icke inledas med ett förut känt ord. Mina i D, sid. 31 uttalade betänk- 
ligheter synas mig numera grundlósa. 
Det enda fall av lónnskrift, som vid upplósning ej ger nagot fórut använt ord, synes vara 
den, som bestär däri, att ättens och runans nummer anges genom upprepning av ett och samma 
tecken (slutet av e III och slutet av A). 
Dà Brate i Rök IV, sid. 244 icke vill tillmäta den omständigheten nàgon betydelse, att 
upplósningen av lönnskriften i e II ger en ordform (umisum), som är välbekant frán ett tidigare 
avsnitt av inskriften, sa har han, fórsmàende min fingervisning i D, sidd. 26 och 28, förbisett en 
hos ristaren alldeles tydligt framträdande tendens. 
! Denna rad, som är upp- och nedvänd, mäste naturligtvis vridas 180? vid läsningen, 
Nos. 
