EAT 
Ad Jana? 
= 
Om runinskriften på Rökstenen. 13 
Vid användningen av runorna i den äldre runraden har ristaren tillämpat den prineipen, 
att storheten x får substitueras för y, sásnart det finnes något tillfälle, i vilket x — y. Jag 
skall till en början nämna ett par fall, där substitutionen synes vara oomtvistlig. 
Sasom Sander (sidd. 1 och 3) fórst visat!, motsvaras sakum i a IIT, skrivet med yngre 
runor, av sagwm i /, skrivet med äldre runor, och bada skrivsätten användas för att beteckna 
ljudfórbindelsen sazwm. Nu bör det märkas, att den urnordiska runan för w eljes icke begagnas 
som tecken för vokaliskt «. Däremot begagnas den yngre runradens u som tecken både för det 
vokaliska och fór det konsonantiska ljudet. Pret. sing. av verbet vara skrevs i urnordisk skrift 
regelrätt waR, i yngre runskrift uar. I detta fall gällde likheten w — u, och på grund härav 
har ristaren tillvällat sig ráttigheten att använda w som tecken för vilket som helst av de ljud, 
som runan u kunde företräda *. - 
Efter Bugges? föredöme i Rök II, sid. 45, III sid. 124 antager man, att hoar, ristat 
i f med urnordiska runor, betecknar samma ljudtóljd som runsättningen huar i a VI, tecknad 
med yngre runor, samt att det andra ljudet i förbindelsen är ett konsonantiskt «. Den äldre 
runradens o plägade icke begagnas som tecken för konsonantiskt u. Men man tecknade ljudet 
o dels med den äldre runradens o, dels med den yngre runradens u. Pret. sg. av verbet fara 
tecknades i urnordisk skrift for, i yngre runskrift fur. Detta gav ekvationen 0 = u, och därför 
ansåg sig ristaren av Rükstensinskriften kunna använda urnordiskt o som allmänt ersättnings- 
medel för den yngre runradens u. Alltså kunde han skriva hoaR i st. f. huar. Samma substi- 
tution av urnordiskt o für yngre runradens u, dür detta icke betecknar o-ljud, utan konsonan- 
tiskt u, föreligger i oaRi (avsnittet g), som enligt Läfflers förslag (C, sid. 201) numera all- 
mänt® likställes med uaRi, samt i goanaR (avsnittet g), som man med Brate och Bugge ut- 
läser kuanaR 5. 
Detta sistnàmnda ord erbjuder ännu ett annat exempel pà Rókristarens användning av 
substitutionsprineipen. Den urnordiska runan g betecknar icke ljudet k. Men exempelvis i ordet 
Casan > *dazr, dag! tecknas det spirantiska g-et regelrätt med den urnordiska runan g och med 
den yngre runradens k. Härvid fäs den inom vissa gränser gällande ekvationen: urnordiskt g 
= yngre runradens k. 
Med stód av denna ekvation ansag sig ristaren sedan kunna anvánda urnordiskt g som 
allmänt ersättningsmedel för den yngre runradens k och skrev alltså goanar = kuanaR. 
I nära anslutning till tidigare yttranden i D, sidd. 311. har jag här sökt klarlägga den 
teoretiska grundvalen för den endast skenbart nyekfulla användningen av urnordiska runor i f 
och g. Jag har härvid byggt på de tilltalande och allmänt antagna tolkningar av rungrupperna 
sagwm, hoaR, oaRi, goanaR, som pä divinationens väg vunnits av Sander, Brate, Bugge 
och Läffler. Teorien für substitutionerna stammar fran Brate, Rök Ill, sidd. 285 ff. 
! Jfr Rök II, sid. 41, Rök III, sid. 124. 
? Jfr Brate, Rök III, sidd. 285 ff. 
3 Bugge hänvisar i Rök II, sid. 45 till tidigare uttalanden av Sander (sidd. 1 och 3). Men 
med hänsyn till betydelsen likställer Sander icke huaR i a VI med hoar i f. 
4 Jfr. Brate, Rök IIT, sid. 292, IV, sid. 245. 
5 Se Rök III, sidd. 134, 292, Rök IV, sid. 246, , 
* Se Rök III, sid. 130 och Rök IV, sid. 246. / / 
N:o 1. 
