14 Hvco PIP PING: 
Det ligger stor vikt på, att själva den princip uppdagas, som ristaren följt i de nämnda 
fallen. Ty sedan principen är funnen, kan den användas som ledtråd vid diskussionen av in- 
skriftens omstridda partier. 
Ett resultat, som genast kan vinnas, är insikten om, att den med urnordiska runor skrivna 
förbindelsen sagwmogmeni (i f) är ett på regelrätt väg vunnet substitut för den yngre runradens 
sakumukmini i a III. De urnordiska runorna g, W, 0, e kunna insättas i stället för den yngre 
runradens k, u, u, i, ty: 
[e 
3 1 ack. daz "dag! tecknades med urn. g och med yngre runradens k. 
2. det konsonantiska w-et i "weza 'slà ihjàl tecknades med den äldre runradens w och den 
yngre runradens u 
3. o i pret. sg. do ‘dog’ tecknades med den äldre runradens 0 och den yngre runradens u. 
+ 
e i pret. let "làt? tecknades med äldre runradens e och den yngre runradens i. 
Om vi i anslutning till den allmänna uppfattningen uttyda kristrunan i f som ett p, fås i 
f runtöljden sagwmogmenipad. Bugge antager i Rök II, sid. 75, att d här fungerar som 
tecken für den tonande spiranten ©. Detta är i och för sig rimligt!, men rubbar identiteten 
mellan de 14 första runorna i f och i a III. Jag tror därför, att Brate har rätt, dà han i 
Rök III, sid. 291 och i Rök IV uppfattar d som ett tecken för ljudet # Detta antagande är 
tillatligt, ty ristaren har härvidlag blott följt den nyss beskrivna substitutionsprincipen. På Rök- 
ristarens tid hade den urgermanska förbindelsen lö sannolikt redan gett /d?, och denna ljudför- 
bindelse tecknades i urnordisk runskrift med Id, men i yngre runskrift med It. Ur dessa fall 
löste sig den ekvation, med stöd av vilken ristaren ansåg sig kunna använda den äldre run- 
radens d som tecken för ljudet t. 
Substitutioner av det nyss beskrivna slaget böra naturligtvis uppfattas som ett slags lönn- 
skritt. 
V. Om ordningsföljden mellan de olika partierna 
av inskriften. 
Ristaren har icke på långt när överallt med full tydlighet angivit, i vilken ordning de olika 
styckena böra läsas, och i en del fall kämpa ännu olika åsikter mot varandra. På en del ställen 
synes mig den rådande osäkerheten bero på, att man ej tillräckligt noga gett akt på skrivarens 
principer och anvisningar. 
Den fråga, på vilken jag i detta sammanhang särskilt vill länka uppmärksamheten; är frà- 
gan om sambandet mellan avsnitten e, h och 2, k. 
Päfallande otillfredsställande synas mig försöken att inpassa de 10 sista tecknen i e III 
mellan inskriftens övriga partier. ; 
1 Se Noreen, Aschw. Gr. $ 266 och sid. 493. 
? Jfr Noreen, Aisl. Gr. III, $ 217, anm, 
