Om runinskriften på Rökstenen. 15 
Såsom jag redan tidigare (sid. 8) framhållit, synes det mig klart, att man såvitt möjligt 
bör läsa de tio sista (mest till vänster stående runorna i e III) i samma riktning som de 14 
övriga runorna på samma rad, d. v. s. skenbart från höger till vänster, men i själva verket 
från vänster till höger, då ju hela denna rad bör tänkas upp- och nedvänd vid läsningen. Vidare 
bör man givetvis söka en läsning, vid vilken raden ej avbrytes för inskjutande av partier, som 
äro skrivna på andra delar av stenen. För det tredje anser jag det icke lämpligt att frånkänna 
något runtecken uppgiften att beteckna ett verkligt ljud eller bidraga till beteckningen av ett 
sådant. Jfr Läffler, C, sid. 204. 
De flesta läsningsförsök, som hittills framlagts, strida mot en eller flere av dessa, för mig 
tämligen självklara regler. Läffler, C, sidd. 204 ff. och Brate, Rök III, sid. 297, Rök IV, sid. 
248 läsa lönnrunorna i e III bakfram. Brate på de anförda ställena och Bugge, Rök ILL, 
sidd. 132 ff. betrakta sista runan i e III som en peksticka utan ljudvärde. Bugge, Rok ILI, 
sid. 150 och Brate, Rök III, sid. 297, Rök IV, sid. 255 inskjuta partierna h, f, y, resp. f, g, h 
emellan de olika avsnitten av e III. 
Brate synes alls icke hava känt till det förslag till läsning, som jag framlagt i E och F 
(jfr ovan, sid. 8). Jag föreslår där att tolka lönnrunorna i e HI på följande sätt. 
1. Andra ättens andra runa = nm. 
2. Andra ättens tredje runa =i. 
3. Första ättens första runa — t. 
Runan n anges genom två o-runor och två s-runor, runan i genom tva o-runor och tre 
s-runor. Radens sista runa ser ut som den 13:nde runan i det äldre runalfabetet, men kan lika 
väl uppfattas som en kvistruna av den typ, som använts vid beteckningen av sakumukmini i 
stycket h. I nära anslutning till den tankegång, som Bugge utvecklar i Rök II, sid. 134, 
auser jag, att detta beteckningssätt för den sista runan i e III valts, emedan ristaren velat an- 
tyda, att kvistrunorna i ^ böra läsas omedelbart efter e III. 
Då y i runskrift ej sällan tecknas med i', får man på denna väg fram ordet nytt, en 
grammatiskt lämplig bestämning till minni n. i avsnittet h. 
På denna väg tror jag mig hava visat, att À bör läsas omedelbart efter e. Ovan, sidd. 3 f. 
har jag påpekat, att summan av runtecken i h, i och & utgör 48. Detta innebär en anvisning 
om, att de ifrågavarande avsnitten höra ihop. Däremot är det osäkert, om ristaren genom punk- 
ter antytt, att i bör läsas efter h. Enligt Rök III, sid. 117, not 1 och sid. 297, not 1 efter- 
följes det sista runtecknet i h av en punkt, som dock icke är fullt säker eller tydlig, och enligt 
Rök III, sidd. 141, not 1 samt sid. 233 finnes till höger om runkorsen i avsnittet ? en annan 
punkt, som icke heller är fullt tydlig. 
'Om man tager i betraktande, att inskriften på stenens högra kant icke avslutas med en 
punkt, ehuru avsnittet om Teoderik just här går till ända, kan man tänka sig, att punkten vid 
slutet av A ej betecknar en paus, utan utgör en hänvisning till punkten på högra sidan om run- 
korsen i avdelningen i. Punkterna skulle då hava till uppgift att likasom sammanknyta avsnit- 
! Jfr Rök III, sid. 129. På Rökstenen finner man intet säkert fall av y, tecknat med U. 
N:o 1, 
