Om runinskriften på Rökstenen. 17 
III, sid. 267, Rök IV, sid. 255 anser jag, att objektet till sakum är mini = mnn? n. Jag üver- 
sätter dock icke minni med 'minne' utan med 'minnesvàrd tilldragelse' och anser mig berättigad 
till påståendet, att ordet mnn? haft denna betydelse. Jag hänvisar till Flatóboken II, sid. 23, 
radd. 14—15: Jatuardr — — — hio pa hogg pat er menn hafa sidan at minnum haft ’Jatvard 
utdelade dà ett hugg, som sedan räknats bland minnesvärda tilldragelser”. Om mini översättes 
på detta sätt, kan det lika väl stå som objekt till sazum "jag har skådat som till sazum "jag 
förtäljer”. 
Det gäller vidare att finna subjektet till verbet sazum. Nu är det en känd sak, att döda 
ting, som voro försedda med inskrifter, både i fornromersk och i forngermansk tid mycket ofta 
framställdes som talande i 1:sta person. Jag hänvisar till Bugge, Norges Indskr. m. d. ældre 
Runer I, sidd. 1501. Jag föreställer mig, att det underförstådda subjektet till sazum är ett ord, 
som betecknar den gravvård, som uppbär inskriften. Det ord, som vi hava att supplera, torde 
vara m.pl (neutr) kumbl. Enligt Wimmer, De danske Runemindesmærker, IV. 2, sid. XII 
användes Æwmbl i danska runinskrifter som plurale tantum för att beteckna en minnesvárd, 
sammansatt av olika partier, t. ex. en gravhög och en runsten. Denna anvàndning av kumbl 
som pl. t. framtrüder kanske tydligast pà Virring-stenen, som anses härstamma fran slutet av 
900-talet (Wimmer, IL 27, sid. 159). 
Det underförstådda subjektet kumbl n.pl. ger oss omedelbart förklaringen till pluralen sazum, 
men lämnar oss fortfarande valet öppet mellan stzum "jag har skådat och säzum "jag förtäljer”. 
Det slutliga valet kan ej träffas, förrän vi funnit en rimlig tolkning av de tvà runor uk, 
som ligga mellan sakum och mini. Många förklaringsförsök hava sett dagen, men intet av dem 
har vunnit allmän anslutning. I Rök III, sid. 15, not 1 meddelas, att Bug ge under de sista 
månaderna av sitt liv förkastade alla de tolkningar, som framträtt inför offentligheten, även dem, 
som han själv givit. Bland de tolkningar Bugge uppställt och förkastat får man även räkna 
den, som senare upptagits af Lindroth i A (jfr sid. 7 noten), och den, som givits av Brate 
i Rök III, sid. 267, Rök IV, sidd. 233 och 255. Nordenstrengs läsning sag(hjum Ygg 
minni (A, sid. 3) har icke godkänts av Brate i Rök IV, sid. 233 och synes mig icke över- 
tygande. 
Tyvärr har man genomgående försmått eller förbisett Vigfussons viktiga anmärkning 
'sakumuk — segjumk (reflex.?). Även jag hade länge förbisett den, och så kom det sig, att jag 
i E och F trodde mig framlägga någonting nytt, då jag föreslog att identifiera sakumuk med 
1:sta pers. pres. av verbet 'säga i mediopassiv form men aktiv betydelse — en form av samma 
typ som rópumk i Hévamél, 134 ff. 
Det ligger ingenting orimligt i tanken att ett w-ljud på Rók-ristarens tid kunnat förekomma 
i en sådan form mellan m’ och k. Enligt gängse mening kvarstod pa Rókristarens tid obetonat 
« efter kort rotstavelse men hade bortfallit efter làng. För starka verb av typerna fara, finna 
bör man alltså konstruera 1 pers. sing. pres. *faru, finn eller med vidhängt pronomen *faruk, 
finnk. Efter mönstret fara — *faru(k) kunde till finna nybildas ett *finnu(k) och efter mönstret 
finna — finn(k) kunde till fara bildas far(k) På denna väg fingos i 1:sta pers. variantfor- 
merna : 
finn, finnk, *finnuk 
far, fark, *faruk. 
