18 Hvco PiprrrNa. 
Då kan man förstå, att till *sazwm eller *sazumk "jag förtäljer” kunde nybildas ett *sazumuk. 
En kollega till mig, som läst min artikel i F, har framhällit, att u i uk icke behöver be- 
teckna vokalen wu, utan kan hava utgjort tecken för en vokal, som undergätt sekundär labiali- 
sering, dà den stod i svagton, omedelbart föregängen av m. Om jag minnes rätt, hade jag själv 
varit inne pà samma tankegäng, innan jag publicerade uppsatserna E och F. 
Huru man än vill utlägga detaljerna, synes det mig klart, att man med Vigfusson kan 
sätta likhetstecken mellan sakumuk och fisl. segjumk, för sa vitt man därmed blott vill säga, att 
bäda dessa former höra till 1:sta pers. presens, hava aktiv betydelse och utgä frän stammen 
*saz- "fórtàlja'. 
På samma gång jag vill hävda, att Vigfussons tolkning är möjlig och därtill den bästa, 
som hittills framlagts, vill jag emellertid giva en ny tolkning. som åtminstone torde förtjäna att 
diskuteras. ! 
Mer án en gäng har man tänkt pà att lisa uk som ung, men har dà alltid uppfattat ung 
som förled i en sammansättning (Bugge, Rók I, sid. 17, III, sid. 14, not 1; Lindroth, A, 
sidd. 1 ff.) ungmenni. 
Om man (se ovan, sid. 17) insätter ett underförstått kumbl n. pl. som subjekt, kan man läsa: 
sazum ung minni ”jag har som ung skådat en minnesvärd tilldragelse’. 
Den syntaktiska konstruktionen är alldeles riktig (Nygaard, Norron Syntax, S 75, mom. b, 
sid. 76). Om ett monument en gang får tala i första person (se ovan, sid. 17), kan det väl 
ocksä liknas vid en människa, som genomlevat olika äldrar. Minnesmärket som helhet var 
visserligen sä färskt, att det icke kunde tänkas hava skädat längre tillbaka i forntiden än dess 
skapare, men stenen, som bar inskriften och väl utgjorde den viktigaste delen av 'kumlen', 
var i alla fall uräldrig. | 
Svårare betänkligheter kunde mam finna vid den omständigheten, att några av de händel- 
ser, som omtalas pà stenen i stycken, som inledas med orden sakumukmini, synas hava varit 
rätt färska, dà inskriften ristades. Men ej heller denna invändning är av någon betydelse. 
Runorna ristades till läsning för en sen eftervärld, varför allt, som hänt, förrän texten inhöggs, 
kunde räknas bland stenens ungdomsminnen. 
Tilltalande är det naturligtvis att uppfatta sakum som likvärdigt med normalfsv. saghum 
'vi ságo' eller ”jag har skådat', icke såsom ett i de nordiska språken obelagt *säzum "vi förtälja'. 
Den osäkert lästa förbindelsen nukmini i d IX får ej användas som grund för påståendet, 
att ukmini utgjort en stående förbindelse (Lindroth, A, sidd. 4f. och C; Torp, sid, 346), 
ty den kan uppdelas i n0; och minni. Jir Stephens, C, sid. 178, Sander, sid. 2 samt 
Bugge i Rök II, sidd. 37 f. 
Enligt Rök I, sid. 70 och Rök II, sid. 38 läses i 4 IX icke nukmini utan nukma-. I Rók 
IIT, sid. 84 säges, att den runa, som följer efter m, kan läsas som i, men ingalunda, att denna 
läsning är säker. 
Tom. XLIX. 
