as 
Om runinskriften pa Rökstenen. 19 
VII. mabr eller man? 
I Rök I, sid. 86 föreslår Bugge att läsa runkorsen på stenens baksida jämte samstava- 
runan p och det fristående R såsom runimapR, varvid mapR uppfattas såsom en förlitterär 
motsvarighet till fisl. maör, fsv. maper. Denna läsning och tolkning har länge ansetts som till- 
fredsstállande, ja den har betraktats som så säker, att formen mapR lagts till grund för en forn- 
svensk ljudregel. I Aschw. Gr. $ 229 säger Noreen, att nn + ett genom analogisk nyska- 
pelse tillfogat z ger Pr, varvid som enda bevis anföres Rókstenens mapR. 
I C, sidd. 18f. tror jag mig emellertid hava visat, att runtecknen överst på stenens bak- 
- sida böra läsas ulnirupr, icke runimapr. Min läsning har vunnit så pass allmän anslutning !, 
att jag en tid hoppades hava skaffat formen runimapr ur världen. Till min stora överraskning 
har den emellertid ånyo dykt upp hos Brate i Rök IV. Jag ser mig därför tvungen att — 
delvis med förnyande av tidigaré anförda argument — ädagalägga dess obefintlighet. 
För att fà fram formen runimapR nódgas man vidtaga följande förkastliga åtgärder: 
1. Vid tolkningen av runkorsens lönnskrift är man tvungen att utgå från runraden bmiR : 
hniast : fupark, ehuru lónnskriften i A och i e II ej kan lösas med tillhjälp av en annan runrad 
än tbmir : hnias : fupark, samt att läsa korsarmarna motsols. 
2. Ehuru huvudstaven till runan p sammanfaller med den ena huvudstaven i korset mest 
till höger, kräver läsningen runimapR (i motsats till min läsning ulnirupR), att runan Pp tages 
omedelbart efter de runor, som uttryckas genom korset mest till vànster. Att min làsning pà 
denna punkt erbjuder ett företräde, synes Brate medge i Rök IV, sid. 249. 
Själva den form, som vinnes genom de nämnda olovliga operationerna, borde icke synas 
Brate lockande. Gång på gång invänder Brate mot andras läsningar, att de innehålla obe- 
lagda eller svagt belagda ord och former?, ja det händer, att han icke ens ätnöjer sig med 
belägg från folkdialekterna, utan fordrar citat från Fritzner eller Vigfusson?. Men ordet 
rynimgöÖr godtager Brate utan tvekan, ehuru 
1. sammansättningen *ryni-madn är obelagd. 
19 
det enkla ordet *rjn f. ’runkunskap’ är obelagt. 
formen madr 'man' är obelagd och icke ens kan konstrueras, med mindre man upp- 
= 
ställer en eljes ostyrkt ljudregel, enligt vilken nn + ett analogiskt tillfogat x gett dx. 
Om Brate vill vara i någon màn konsekvent, måste han ovillkorligen uppge läsningen 
rjnimqós. Men även den, som i likhet med mig finner det naturligt, att en lång inskrift från 
det dokumentfattiga S00-talet innehåller eljes obelagdà ord och former samt belägg för eljes icke 
direkt styrkta ljudlagar, även han måste rygga tillbaka för den hopning av dels orimliga, dels 
ostyrkta antaganden, på vilka läsningen rynimqör vilar. 
! Frånsett de instämmanden från sakkunnigt håll, som på enskild väg kommit mig till del, hänvisar jag 
till uttalanden av Bj. M. Ölsen och av v. Friesen i D, sid. 14. 
? Rök IV, sidd. 234, 236, 240, 241. 
> Se Rök IV, sid. 240 och nedan, kap. XIII. 
N:o 1. 
