20 Hvco Pıprıne. 
Lika osäkert som det är, om förbindelsen nn + ett analogiskt tillfogat z någonsin gett Or. 
lika säkert är det, att nnz ljudlagsenligt gett nn?. Pa den tid, da Rók-inskriften ristades, hade 
r ännu icke i någon ställning övergått till r, och det kan alltså icke bliva tal om en utveckling 
*mannr.> *inqór. Om man håller sig till kända ljudregler, har man ingen rätt att på denna tid 
vänta någon annan ljudlagsenlig form än *mann. Formen mqnz i Cod. Leidensis har säkerligen 
ett analogiskt tillfogat nominativmärke. Med dess tillhjälp kan man varken bevisa, att nnz pa 
800-talet ännu icke gett n» eller att ett nominativmärke alltid tillagts pa analogisk väg. Lika 
litet framgär nominativmärkets universalitet därav, att det i yngre runinskrifter och i äldre 
litterär tid införts 1 största utstrückning?. Ingenting är vanligare, än att ljudlagsenliga former 
hälla sig uppe en tid, men senare helt undanträngas av analogibildningar. 
Den omständigheten, att fsv. n.sg. man åtminstone i det väsentliga är en analogibildning 
ay ungt datum, kan naturligtvis icke kullhäva vär övertygelse om, att den ljudlagsenliga nomi- 
nativen på 800-talet lydde mqnn. Skulle vi tvivla pa, att denna ljudlagsenliga form också levat, 
borde tvivlen skingras, dà vi veta, att iriska avskrifter av den fornnordiska runraden upptaga 
formen mann. Dessutom anträffas denna nominativform i gamla isländska handskrifter. Se S. 
Bugge, Norges Indskr. m. d. ældre Runer, Indl., sid. 45. 
I kap. XI skall jag söka visa, att nytt ljus kan kastas över åtskilliga delar av Rökstens- 
inskriften, men endast under den förutsättningen, att man fasthäller vid den form n.sg. mann 
mar’, som jag i SNF IIL 8, sidd, 15 ff. funnit i runfórbindelsen man (a VI). 
VIIL an han. 
I Rök I, sidd. 33 f. och 38 samt Rök ILI, sidd. 36 I. uppfattar Bugge runföljden an ia VI 
och i a VIII som en beteckning av 3:dje pers. pronomen i nsm, alltså väsentligen såsom likvär- 
dig med fisl. hann. I D, sidd. 15 ff. läser jag (jfr kap. VID) i a VI icke an utan man, men an- 
sluter mig till Bugges uppfattning av an i a VIII. Dessutom uppfattar jag i €, sidd. 10 ff. 
och i D. sid. 11 runföljden an i 4 II som en beteckning av 3:dje pers. pron. i asm. 
Brate, Rök IV, sid. 234 påstår nu, att Bugges uppfattning är betünklig, emedan / i 
pronominet "han, hon' saknas blott i tva runinskrifter frän Östergötland. Det försvar für de 
h-lósa formerna, som jag anfört i C, sid. 11, not 2 fórbigar Brate med tystnad. Jag ser mig 
därför tvungen att här upptaga frågan till förnyad diskussion. | 
Efter Kocks framställning i Ark. XXIV, sidd. 186 ff. och särskilt sid. 188, torde det få 
anses säkert, att pronominet hann ursprungligen är identiskt med got. jains. Från början fanns 
icke något uddljudande h, utan detta har senare tillkommit genom kontamination med andra 
! Av stort intresse i detta sammanhang är formen jqnm i Cod. Leid. Se v. Grienberger, Ark. XIV, 
sid. 102. 
? Jfr. Noreen, Aschw..Gr., $ 229. Den inskränkning, som göres i Aisl. Gr. HI, $ 267 b torde icke vara 
behövlig (jfr Kahle, IF, Anzeiger, V, sid. 76) och hänför sig i varje fall ej till någon form av ordet maör. 
* Se beläggsamlingen i Rök III, sidd. 139 f, 
Tom. XLIX. 
