Om runinskriften pa Rökstenen. 21 
pronomina. Vid vilken tidpunkt pronominet erhöll sitt h-förslag kan icke avgöras med säkerhet, 
då folkvandringstidens och vikingatidens språkliga dokument äro så magra. Men då h-lösa for- 
mer äro rätt vanliga i runskrift och icke ens helt saknas i litterär tid (jfr Bugge, anf. st.), 
torde man få antaga, att former med och utan h länge levde vid sidan av varandra!. Brate 
har själv anfört två former utan h från östgötska runstenar, som fått sin ristning senare än 
Rökstenen. Former med A kunna, så vitt jag vet, icke uppvisas från någon runskrift av äldre 
datum än Rökstenens. Rök-inskriften själv innehåller ingen enda form av 3:dje pers. pron., 
begynnande med h. Det finnes sålunda ingen tillstymmelse till bevis för, att pron. hann fatt 
sitt A-förslag tillagt redan i början på S00-talet, men väl talrika belägg för h-lösa former av 
yngre datum. 
Härtill kommer ännu: 
1. att pronominet an på båda de ställen, där jag vill finna det, står enklitiskt och 
kan hava förlorat sitt i yttre sandhi. 
2. att Rók-ristaren i e I skriver uaim (i lönnskrift) i st. t. huaim. 
Under dessa omständigheter mäste jag sasom oberättigat tillbakavisa varje klander av 
tolkningen an = fisl. hann. 
IX. « vivir (i)fiaru(m). 
Denna runföljd har tolkats pa manga olika sätt. Icke minst vanligt har det varit att sam- 
manställa den med nsv. Tjárran. Men även dà så skett, har man icke varit fullt enig om den 
grammatiska formen. 
I D, sid. 17 har jag anslutit mig till en uppfattning, som först uttalats av Bugge och 
som en tid hysts bàde av honom och av Noreen. Se Rök IT, sid. 14. Enligt denna uppfatt- 
ning bör fiaru förbindas med den föregående runan i och utläsas 7 fiarru "fjàrran'. Detta ut- 
tryck är ej belagt, men synes vara fullt riktigt bildat. Lindroth i A, sid. 14 föredrager att 
förbinda fiaru med m i a VII och läser fiarrwm. Denna form har ett starkt stöd i den fsv. fra- 
sen ner by oe fierrom, som anträffas i ett diplom fran ar 1409. 
Dà bàde det füregaende i och det efterföljande m under alla omständigheter finna använd- 
ning vid bildningen av de angränsande orden, spelar det ingen roll, vilkendera läsningen som 
väljes. Lindroths läsning har det företrädet att stödjas av ett fornsvenskt belägg, men 
även Bugges läsning förefaller mig tadeltri. 
1 Till en del kunna de A-lósa formerna bero på 'halvmäl’ eller h-bortfall vid yttre sandhi. 
N:o 1. 
