Om runinskriften pa Rökstenen. 29 
Mall man läser wittu 4 qngé an, blir orsaken till den ovanliga ordföljden ej förklarad, ty 
om ristaren velat skriva blott dessa ord, hade han lika väl kunnat begagna den vanliga ord- 
följden och skriva 
uituanaki = wittu qn q angi 
Ett av de skäl. som förmått mig att föredraga läsningen (weff)uqng? framför qng? ligger 
just däri, att blott de förstnämnda läsningarna lämna en förklaring till den föreliggande ordfölj- 
den. En annan fördel är naturligtvis, att ordet (ueff)uqng? ”(slag)fältet omedelbart uttrycker 
det, som sammanhanget kräver. Läser man qngi "àng' måste ordet uppfattas som en kennine 
(vargens) äng’ = slagfältet, vars förled är underförstädd och blott anges genom sammanhanget. 
Härmed vill jag ingalunda bestrida, att kenningar av denna art funnits". 'Tvärtom har jag 
i D, sid. 12 påpekat, att en sådan kenning föreligger i Atlamól 69 (73) : 3—4 
i kné gengr hnefe, ef kuister puerra 
Näven sjunker i knät, när [dess] kvistar (= fingrarna) förtuima. 
För riktigheten av denna tolkning har jag ur samma dikt anfört kenningen ilkutster 'sul- 
kvistarna' d. v. s. tårna”. 
Brate, Sämunds Edda, Stockholm 1913, sid. 364 anmärker, att jag icke utrett naturgrun- 
den för bilden. Jag hade icke trott, att detta skulle behóvas. Det àr vil självklart, att den, 
vars fingrar förtvinat, misströstar om att kunna använda sin hand med framgång och därför 
modlöst låter näven sjunka i famnen vid tillfällen, da en man med friska fingrar griper till vapen. 
Bilden skall mála den maktlóshet, som blir följden. om ens släktingar falla undan. Lika väl som 
släktingar liknas vid kvistar, som skjuta.ut från ett stamträd — en ständigt àterkommande bild 
— lika väl kunna de liknas vid fingrar, som skjuta ut från en hand. 
XIV. aiv - - satintsiuluntifia 
dV kurauintura - - - - 
I Rök IV ansluter sig Brate till den tolkning, som Bugge givit redan i Rök I, och ger 
loljaktligen óversáttningen 'sutto pa Seland i fyra vintrar. För min del kan jag icke godkänna 
denna tolkning. Formen satint, 3ppk. av sitia har intet tillräckligt stöd i fgotl. bierint (Rök I, 
sid. 57, Rök III, sid. 67), sålänge det är osäkert. om denna form företräder ett uttal med -nf. 
Tanken på att nt i satint vore en beteckning för » (Rök III, sidd. 67 f.) måste avvisas, emedan 
Rökinskriften visar flere belägg för slutljudande » tecknat med m och icke med nt. Jag nämner 
» ! Kenningar, vilkas ena led betecknas genom sammanhanget, kunna icke likställas med verkligt enledade 
s. k. 'halvkenningar. Om dessa senare se t. ex. Sperber, Ark. XXVI, sidd. 276 ff. 
N:o 1. 
