Om runinskriften pa Rökstenen. 3l 
Rent sakligt sett ansluter sig denna sats förträffligt till den tidigare uppgiften om tjugo 
konungar, som ligga på slagfältet och lockat fram vargen. Jag emotser en del invändningar av 
formell natur, men finner dem ej avgörande. 
Beteckningen tints = tynz är alldeles korrekt, da i är ett i runskrift vanligt tecken för-y 
(Rök III, sid. 129). På Rök-stenen finnes intet säkert fall av y. tecknadt med u, men åtminstone 
ett fall, i vilket långt y är tecknat som andra ättens tredje runa (i), nämligen nit = nytt i e III. 
Se ovan sid. 15. \ 
Synnerligen betänkligt torde det icke vara att operera med den synkoperade formen 's av 
relativ-pronominet es — icke ens om man i e II vill fórstà rungruppen is som den osynkoperade 
formen av samma pronomen. De bäda formerna växlade säkert med varandra efter satsrytmi- 
kens fordringar och kunde anvündas om vartannat av en ristare, som ville beteckna magiska tal 
och därför var tvungen att än hoppressa, än töja pa sin text. 
I viss mån anmärkningsvärd är användningen av verbet egha som hjälpverb. Men vi måste 
ihàgkomma. att fallet ingalunda är enastaende, i det att fisl. ezga ej sällan begagnades vid bild- 
ningen av tempus plusqvamperfectum. FritznerH I, sid. 298. mom. 9 anför satserna: faf er 
vid áttum melt, svá sem hann dtti skilit, sem på áttir eida opt svarda. Den sistnämnda frasen 
erbjuder det största intresset. emedan den ingar i Atlakuida (32) och salunda företräder ett 
alderdomligt sprakbruk !. 
En invändning kan dock göras pa denna punkt. I frasen sem pu áftir eida svarda star 
verbet eiga ännu pa gränsen till de självständiga verben, i det eida rent grammatikaliskt sett 
framträder som objekt till d/Zir, icke till en form av verbet sueria. Däremot visar frasen es 
attin tynz (< *tynt ser) en hos verbet *aiza redan fullbordad övergång till hjälpverbens kategori 
— alldeles som i fraserna pat er vid dttum milt och sud sem hannvatti skilit. 
Fran den äldsta litteraturen kan jag salunda icke anföra några fullt exakta UR hear 
till konstruktionen es attin tyne. Men det förtjänar beaktas, att betingelserna för uppkomsten 
av en sadan konstruktion mycket tidigt voro för handen. 
Synnerligen lärorika äro Gerings belägg för hafa använt som hjälpverb i Eddan (Wb. 
spp. 379 
Sida vid sida finner man där konstruktionstyperna: 
heldr hefr på nû mik dvalpan Hrbl 125. 
es hefk pik vópnom veget Fm 4. 
Med stöd av dessa belägg och det nyss citerade stället i Atlakuida kunna vi sammanställa 
tre typer, som förekommo samtidigt i Kdda-spräket: 
hann dtti eida suarda 
hann hafói eida suarda 
hann hafôi eida sorit 
! I detta sammanhang vill jag även påminna om satsen Tha en han hempn at (= hempnat) eyger i den 
yngre handskriften av G. L. I ”Guta lag och Guta-saga', sid. S, not 8 har jag i denna fras velat spåra inflytande 
från latinet, men det är möjligt, att formen hempnat eyger är äkta gottländsk. 
N:o 1. 
