32 Hv Go PMPIPUNE: 
Härvid kunde kompromissbildningen 
hann dtti eida sorit 
knappast undvikas. 
Uppkomstmöjligheterna för konstruktionen es a£fim tynz skapades synbarligen samtidigt med 
typen hann hafdi eida sorit. Denna sistnämnda typ är, som sagt, företrädd i Eddaspráket, och, 
trots franvaron av direkta beläge, kan man svärligen bestrida, att den förekommit även i Rók- 
ristarens spràk. 
En invändning, som jag väntar mot min översättning, är, att relativa pronominet (^s) synes 
vara överflödigt enligt fornspräkets syntax, även om det i nsv. är obligatoriskt i motsvarande 
satsställning. Men fornspräket använder i stor utsträckning pron. es även i sådana fall, där det 
kunde hava utelämnats, utan att meningen därigenom blivit en annan. Set. ex. Gering, 
Vollständiges Wörterbuch zu den Liedern der Edda, Halle, 1903, spp. 220 f. 
XV. dV-- nabnum - - 
Denna form, d.pl. av fsy. nam(p)n n. 'namn’, har ofta anförts som bevis för en utveckling 
urg. mn > urn. ön. Se t. ex. Noreen, Aschw. Gr., $ 226, P. Gr. IN, $ 58, sid. 95. Detta 
bevis är emellertid ohållbart, ty Rókstenens nabnum kan utläsas nampnum och uppfattas som 
det äldsta belägget för isv. p-inskott mellan m och n. Om detta inskott se t. ex. Noreen, 
Aschw. Gr. & 332. 1l, Kock. Ark. XVI, sidd. 258 ff. och XIX, sidd. 901. Enligt Kock skulle 
man på östgötskt område närmast vänta en växling nsg. nampn, dpl. namnum, men utjämning 
inom paradigmet har naturligtvis kunnat förekomma. 
Mitt förslag att i d V läsa nampnum finnes tidigare omtalat hos Rolf Pipping, Eriks- 
krónikans ljudlära. Åbo, 1919, sid. 98. 
XVI. a vui - birnar -. 
Dà inskriften är skadad pà detta ställe, har man ej med säkerhet kunnat avgóra, om den 
rätta läsningen är airnar eller birnaR. Se Rök III, passim. Magnus Olsen och E. Sie- 
vers vilja läsa biarnar, pätagligen med infórande av en textändring. 
Brate. som läser birnag (Rök III, sid. 271). anser, att denna skriviorm företräder uttalet 
Bernar. Jag håller det icke för uteslutet, att birnar utlüstes Birnar. Dativen skialti i c har 
brytningsdiftongen ia som làn från genetiven *skialdas!, och omvänt kan en genetiv *Birnan 
| Kock, D, sid. 273 tänker sig, att skialti möjligen uttalats skio/di — en mening, som jag häller för 
alldeles ogrundad, 
Tom. XLIX. 
