Om runinskriften pa Rökstenen. 35 
Under sadana omständigheter synes det mig alldeles självklart, att hon räknades och räknade sig 
till faderns släkt, icke till mannens. 
I D, sid. 5 har jag framställt den meningen, att den tilldragelse, som hugfästs genom f—y, 
är ett änkeofter. Brate invänder nu, att skäl saknas att omnämna nägot, som enligt rädande 
sed var självfallet. Denna invändning synes mig icke välbetänkt. En mäktie kvinna, hörande 
till en inflytelserik släkt, kunde icke följa sin man i döden, utan att därvid utvecklades en be- 
tydande och ovanlig ståt. Även om änkans bränning eller högläggning var pàbjuden genom all- 
män sed. hindrade detta icke, att hennes bortgang vållade en häftig sorg hos hennes föräldrar 
och syskon. Att veka hjärtans suckan under ödets hårda slag kunde finna ett uttryck också på 
den kalla runhällen, därom vittnar inskriften över Aopiauf på Ardrestenen n: IV: fo : unk fran : 
ofurmakum 'hon dog ung fran sina sma'!, 
Slutligen anmärker Brate, att en nyss afliden änkas bränning icke kunde betraktas som 
ett gammalt (kursiverat av mig) minne. Men vem har talat om ett gammalt minne? Det 
är solklart, att runföljden mini betecknar en ’minnesvärd tilldragelse', och att det kan vara 
fräga om tilldragelser av mycket färskt datum. Härom vittnar episoden pat sakum tualita, där 
presensformerna naR (enligt Bugges tolkning si), likia visa, att det är fraga om en strid, som 
utkämpats sa nyligen, att liken ännu tänktes liggande ute pa fältet, ett rov för vargen. (Annor- 
lunda Rök III, sid. 94.) 
Lika bestämt, som jag maste tillbakavisa atskilliga invändningar, som Brate gjort mot 
min tolkning av /—g, och lika bestämt, som jag vidhaller, att Brates läsning och tolkning 
goldind = kultint = guldin(n) är otillatlig, lika starkt önskar jag understryka, att ingen i högre 
grad än Brate gjort sig förtjänt om tolkningen av f—g. Vid uppställandet av den substititions- 
regel, som jag formulerat i kap. IV, utgar jag fran uppslag, som givits av Brate i Rök III, 
sidd. 285 ff., och flertalet ordformer i /—g har jag upptagit oförändrade från Brate. Särskilt 
vill jag understóda Brates förklaring av dativen husli (Rök III, sidd. 2941., Rök IV, sid. 245). 
Det enda, som här är osäkert, är valet mellan utläsningarna Aasli och hösli. Det kyrkliga ordet 
fisl., isv. häsl "hostia^ torde vara inlånat fran västgermanskan ? och lämnar ingen upplysning om 
den pa inhemsk botten uppvuxna motsvarigheten till got. hunsl n. ’offer’. 
XVIII. nirr eller nibr? 
Läsningen av första radens sista runa i avsuittet e är omtvistad. Enligt Bugge, Rök I, 
sidd. 72 och $59, Rök II, sid. 5 och Rök III. sidd. 103 och 106 föreligger runan u. Däremot 
anse O. v. Friesen och Magnus Olsen, att det ifrågavarande runtecknet bör utläsas som I. 
Det kan naturligtvis ifrågasättas, 1 vilken utsträckning de anförda litteraturverken äro byggda på verkliga 
händelser. Men även om de äro helt uppdiktade, avspegla de säkerligen troget sin tids uppfattning av plikterna 
mot fäderneätten. 
! Pipping, Skrifter utg. af K. Kum. Vet. Samf. i Uppsala VII. 3, sidd. 24 och 26. 
> Jfr Rök III, sid. 128, not 1, Frank Fischer, Die Lehnwörter des Altwestnordischen, sid. 24. 
N:o 1. 
