Om runinskriften pa Rökstenen. 37 
Umisum i a V har redan i Rök I, sidd. 29. uppfattats som d. pl. av ett adj. likvärdigt 
med fvn. jmiss 'ómse', och denna uppfattning har vunnit allmän anslutning. För min del har 
jag dock i D, sidd. 7 f. och 281. sökt visa, att spórsmalet icke kan avfärdas fullt sa enkelt, som 
man trott. Om man med Falk-Torp, Et. Ordb. II, sid. 465 anser //m?ss uppkommet ur förbin- 
delsen 7 miss, kan umisum ej hänföras till detta adjektiv. Ty i Rökinskriften finnes intet säkert 
exempel på ljudet y tecknat med u, men väl finnas flere fall. där i måste anses stå som tecken 
för långt y. Se ovan, sidd. 31 och 34. Annorlunda ställer sig problemet, om ymäiss, såsom Kock! 
antagit, som förled har det förstärkande prefixet a-. Då kan man med Kock utläsa umisum 
som missum, ty ingenting talar emot att kvarstående i pa Rôkristarens tid ännu ej verkat 
omljud 2. Översättningen a umisum manum fran olika män” (Rök IV, sid. 255: jfr Rök I, sid. 
91, II, sid. 9, ITI, sid. 150) är även tillfredsställande. 
Något mera invecklat ställer sig problemet i e II. Eiter umisum följa mahända tva 
punkter (Rök III, sid. 111) och därpå runorna is. Sedan komma i e III runorna atun. 
Enligt v. Friesens föredöme (A och Rök III, sid. 113) utläser Brate i Rök IV ramen 
till höger om e III som i, varigenom man får fram ordet iatun játte. Denna läsning kombi- 
neras av Brate med det av mig funna umisum. Brate får alltså fram satsen umisum is 
iatun ”för än den ene än den andre är han en jätte. Härmed skall asyftas Vilin, vars födelse 
omtalats som en glädjande tilldragelse. 
För mig framstår Brates tolkning som oantaglig. Den vilar pa förutsättningen, att ordet 
iatun "jàtte' på SO0-talet. kunnat användas som ett berömmande epitet för en människa. 
Emellertid voro jättarna fordom likställda med leda troll. Jätten som symbol för en väl- 
görande kraft är en senare tiders skapelse. 
Mot min ståndpunkt i denna fråga kan icke anföras, att iohwnn, iatun i fornspraken kunde 
användas som öknamn (Bugge, Ark. II, sid. 164, Brate-Lundgren, sid. 144). Ty ök- 
namnen innehöllo ofta allt annat än älskvärdheter. Se Lidén, SNF I. 1, sid. 17. 
Det finnes överhuvud ingenting, som framtvingar läsningen iatun, ty ramen behöver natur- 
ligtvis ej läsas som i. Likasom i D, sidd. 27 ff. är jag böjd att läsa umisum (:) isatun. Den 
tolkning jag givit av denna runsättning är naturligtvis mycket osäker. Frasen si burin i 
satun 'fötts i Sätun’ förefaller ej fullt naturlig, och ackusativen kan knappast försvaras med 
den av mig framdragna parallellen verda borinn i penna heim®. Härtill kommer, att betydelsen 
'constans” för adjektivet *omiss är konstruerad, icke belagd. Trots det band, som därigenom 
lägges på förklaringen av fvn. ÿmiss, fsv. ymis, är jag numera benägen att sammanställa formen 
umisum med detta adjektiv. 
Runfórbindelsen umisum : isatun synes mig hava till uppgift att beteckna Vilin sasom arv- 
tagare till ett gods Tun, som i flere led tillhört familjen. Svårigheten ligger egentligen i valet 
mellan de talrika läsningar, som synas föra till samma mål. 
Under den icke osannolika förutsättningen, att fsv. ymsom betytt icke blott ’växelvis 
(Söderwall IL sid. 1074) utan också 'i sin tur far man omedelbart fram läsningen ämissum 
es à Tun han som i sin tur äger Tun. 
!1 Kock, Umlaut und Brechung, sid. 105. 
? Kock, Umlaut und Brechung, sidd. 63 f. AR 
' Dessa anmärkningar hava framställts av Björn M. Olsen 1 ett brev av den !'/, 1912 
N:o 1. 
