Om runinskriften på Rökstenen. 39 
XX. Ntyckena e—h—i—k. 
Redan i E och F har jag uttalat som min mening, att dessa avsnitt böra läsas i följd. 
Ovan, sidd. 3f. har jag visat, att anmärkningsvärda sifferförhållanden sammanbinda serien h—i—k, 
i det runtecknens summa i densamma utgör 2 x 24 — 48. Avsnittet h bindes vid e därigenom, 
att den sista runan i e har en typ. som alls icke användes i a,b,c,d,f,g, men är allena här- 
skande i À Såsom Bugge anmärker i Rök II, sid. 134 bör denna runa uppfattas som en 
peksticka med syftning mot ^. Men Bugge har säkert orätt, dà han tror, att denna peksticka 
saknar ljudvärde och får överhoppas. 
De tio sista runtecknen i e böra (se ovan, sid. 15) uppfattas som chiffer för nit = fisl. nytt. 
Denna form är tydligen en asn av adj. njr "ny' eller av nÿtr "nyttig. Tidigare har jag om- 
nämnt blott det förra alternativet, men anser numera, att det senare bör föredragas. 
Inskriften i À är förut riktigt utläst som sakumukmini (M. Olsen, - Rök IL, sid. 119) 
pur (Läffler, C, sid. 214). Läffler spårar i bur gudanamnet pörr, och Bugge, Rök III, 
sid. 121 upptager denna tanke. Bugge fattar dock pur som en dativ och finner här svaret 
på frågan uaim si burin nipR traki. Emellertid förefaller det ganska osannolikt, att guden Tor 
skulle kallas drengr, och såsom jag visat i C, sidd. 23f., utgör avsnittet Æ en viktig del av sva- 
ret på den nyssnämnda frågan. Det ligger då nära till hands att antaga, att runföljden pur 
icke betecknar ett avslutat ord utan blott början av ett längre ord. Brate i Rök III, sidd. 
297 ff. och Rök IV, sidd. 248 och 255 förbinder pur med lönnskriften i e III och får därigenom 
fram kvinnonamnet purun, Thorun. Men han begår därvid åtskilliga fel. 
1. Han inskjuter avsnitten f, g och h emellan början och slutet av raden e ILI. 
2. Han hoppar över den sista runan i e III och betraktar den som en peksticka utan 
ljudvärde. 
3. Han läser lönnrunorna i e III bakfram, ty da alla runor i e III äro uppochnedvända, 
mäste man tänka sig stenen uppochnedvänd och sedan läsa från vänster till höger. Brate 
läser från vänster till höger på den upprättstående stenen. 
I D, sid. 5 hade jag ännu ej fått klart för mig alla bristerna i Brates läsning, men i E 
och F har jag redan rättat misstaget. Upptagande Brates tanke, att runföljden pur bildar 
förleden av ett namn, förde jag denna runföljd tillsammans med runorna biari i avsnittet i. 
Innan jag går vidare i diskussionen av styckena e — h — i — k, åligger det mig att nämna 
nagra ord om en tolkning av i — k, som givits av v. Friesen i D, sid 14. v. Friesen upp- 
tager utan förändring min läsning och tolkning av k, d. v. s. ul nirupR = öl nirgörR = "födde 
(honom) nittioärie” och ser med mig häri en del av svaret på frågan uaim si burin nipR traki. 
Men avsnittet i läser v. Friesen sibi uiauari ’Sibbe i Vi. Denna läsning kan dock svårligen 
vinnas på strängt metodisk väg. ty, såsom Brate anmärker i Rök IV, sid. 250, kan man väl 
kombinera bi med det runkors, över vilket det står, och a med det följande runkorset, men 
måste då läsa bi före det första runkorset och a före det andra. På denna, riktigare väg 
kommer Brate till läsningen bisiauiwari, som han dock förkastar, emedan han icke vågar an- 
taga, att lónnrunorna uti 7 och & skola läsas från vänster till höger. Past C47 y 
N:o 1, IS o" : CA 
