Om. runinskriften pa Rökstenen. 41 
-biari avi wis(s) ol nirddr 
’Farfarsfadern -biari den vise födde (Vilin) vid nittio års ålder”. 
Namnet Biari hade utlästs redan av Läffler i B, sidd. 12 £, adjektivet wis(s) av Bugge 
i Rök II, sidd. 60 ff. (Jfr. Rök IIT, sidd. 143 ff. och sidd. 150 f£), dock i annan syntaktisk för- 
bindelse. | 
Beträffande aui 'farfarsfadern' vill jag ännu framhålla” följande. Det torde få anses som 
tämligen "allmänt erkänt, att de nordiska språken ägt en maskulin -an-stam *axqn- med betydel- 
sen 'üttefader på minst två leds avstånd”. En mycket nära släkting är got. -awó f. 'Grossmutter', 
och befryndat är även latinet avus m. ’farfar’, 'morfar', hos Ovidius även ’ättefar’. Till denna 
stam *auqn- hava en del forskare fört både fisl. afi farfar och di farfarsfar”. Så göra Läffler, 
Ark. III, sidd. 188 f£, Kock IF V, sidd. 164 £., Noreen, Aisl. Gr. III, 8 227 och väl även Torp 
i Wortschatz, sidd. 22, om han ock uttrycker sig något reserverat beträffande di. Schager- 
ström i Ark. III, sid. 138, anm. och Bruckner i P. Gr. H IT, sid. 58 skilja fisl. di från stam- 
men *axgqn, v. Grienberger, Untersuchungen zur gotischen Wortkunde, Wien 1900, sid. 3 
och Pipping Gramm. Stud., sid. 12 härleda fisl. afi ur stammen *aóqn-. Men det torde, som 
ovan antytts, vara svårt att uppleta någon, som icke härleder antingen fisl. afi ‘farfar’ eller di 
’farfarsfar’ fran stammen *auqn. Och även de, som hänföra blott afi ‘farfar’ till stammen *aran, 
torde medge, att denna stam, likaväl som latinets avus, kan hava fórenat den allmännare bety- 
delsen 'áttefar' med den speciellare betydelsen 'farfar. 
Enligt en av mig i 'Grammatiska studier” (jfr Xenia Lideniana, sidd. 168— 172) uppställd 
regel måste stammen *awqn i förlitterär tid förlora sitt x i de flesta kasusformer, emedan » föll 
intervokaliskt framför nasalerad vokal. Det är möjligt, att # ljudlagenligt bevarades i n.sg., där 
ündelsevokalens nasalitet kan hava gätt fürlorad fóre «-bortfallets tid. Ingenting synes heller 
framtvinga antagandet, att intervokaliskt « i ställning framför stabil (icke-synkoperande) nasal- 
vokal fallit sà tidigt som i början pä 800-talet. Huru man àn ställer sig till mina teorier för 
u-bortfallet, och vilketdera av orden afi eller d? man än vill återföra till stammen *auxqn, torde 
man svårligen kunna bestrida, att det på Rök-ristarens tid bör hava funnits ett svagt maskuli- 
num Faxi med någon av betydelserna "farfar', ‘farfarsfar’, ”ättefar', eventuellt med alla dessa 
betydelser. i 
I E och F har jag fört lónnrunorna pur i h tillsammans med runsättningen biari i stycket 
i och på detta sätt fått fram namnet purbiari. Då namnet Porbiorn är belagt, och Biorn är en 
sidoform till Bari, synes namnet Porbiari icke vara otänkbart. Det är i alla fall icke belagt, 
och man bör därför hava andra uppdelningsmöjligheter i tankarna. Det förtjänar dà päpekas, 
att pur i h och bi uti i kunna förenas till ordet porpi (dat. sg.), varvid personnamnet purbiari 
krymper ihop till ari. 
På denna väg får man genom sammanställning av lónnrunorna i e IIT. med styckena 
h — à — k runföljden 
nitsakumukminipurbiariauiuisulnirupR 
nytt sazum ung minni porpi : Ari aui wiss ol mirüOR 
'Som ung skädade jag en für gärden gagnelig, minnesvärd tilldragelse: ättefadern Ari de 
vise födde (Vilin) nittioárig'. 
N:o 1. : 6 
