Sedan jag i SNF IL 1 och III. 8 samt i Svenska Litteratursällskapets förhandlingar och 
uppsatser 26 (1912), offentliggjort några försök att tolka ett antal omstridda ställen i Rökstens- 
inskriften och från olika håll, dels enskilt, dels offentligt fått mottaga kategoriska instämman- 
den i några av mina huvudpåståenden, låg den tanken nära till hands, att jag skulle utarbeta 
en sammanfattande framställning av inskriftens innehåll. Emellertid visste jag, att lektor Brate 
var sysselsatt med utgivandet av Östergötlands runinskrifter för Vitterhetsakademiens räkning 
och i detta sammanhang även skulle komma att behandla Rökstensinskriften. Jag beslöt därför 
att vänta, till dess den så att säga officiella rikssvenska utgåvan av inskriften förelåg- färdig. 
Väntan blev långvarigare än jag hade tänkt, ty den sändning från Vitterhetsakademien, som 
innehöll Brates arbeten, fórsvann under det oroliga året 1918, och det var först genom 
"Lindroths uppsats i SHT, som jag fick veta, att Brate var färdig med sitt arbete. Sedan 
jag genom Brates och Vitterhetsakademiens godhet fått min förlust ersatt, tog jag ganska 
snart ihop med den uppgift, som länge lockat mig. Resultaten av mitt arbete äro nedlagda i 
en avhandling, som trycktes 1919 i Acta Soc. Sc. Fenn. 49: 1. 
När Brate mottagit denna min avhandling, meddelade han mig, att von Friesen an- 
såg sig hava gjort en revolutionerande upptäckt i fråga om inskriftens läsning och förberedde en 
på den nya upptäckten grundad sammanhängande framställning. 
Ehuru jag — förmodligen på grund av något postslarv — icke sattes i tillfälle att sub- 
skribera på von Friesens arbete ”Rökstenen', Stockholm 1920, har jag genom förmedling 
av en vän lyckats överkomma ett exemplar av boken. Då jag nu går att framlägga ett par 
nya bidrag till tolkningen av Rökstensinskriften, sker detta lämpligast i samband med en diskus- 
sion av von Friesens arbete. 
Till en början vill jag framhålla några av von Friesen i anslutning till tidigare tolk- 
ningar begångna inkonsekvenser, som jag icke kan godtaga. 
I e II förskjuter von Friesen, sidd. 59 f. i likhet med Bugge och M. Olsen (Rök 
III, sidd. 113 ff.) runorna rhiprh ett steg åt höger och anser sig därigenom kunna få fram run- 
följden knuakn, i vilken knua uppfattas som en infinitiv. Emellertid har Noreen redan i Ark: 
III, sidd. 27 f. fäst uppmärksamheten vid, att ändelsevokalen -a av Rökristaren alltid tecknas 
med -a, icke med -a, även om denna vokal från början varit nasalerad (stanta, likia, kuta), och 
att läsningen knua inf. därför måste förkastas, I Rök III, sid. 113 har Bugge emellertid 
