4 Hvceo Pırriıne. 
framfört ett försvar för inf. knua, som bestuckit även Noreen och kanske delvis härstammar 
frán Noreen!. Men detta fórsvar àr förfelat. 
Bugge menar, att nasaliteten hos ändelsen -q bevarats längst i ställning efter vokal, 
emedan ändelsen i sådan ställning var kraftigare betonad än eljes. Såsom lärorik parallell an- 
föres bl. a. inf. ria (= nisl. hrjå ”plåga') på ett i Trondhjem funnet benstycke. Men Bugge 
begår här det felet att anföra en västnordisk språkform som argument i ett fall, där väst- 
nordiskan och óstnordiskan genomgått en alldeles olika utveckling. Bugge och hans me: 
ningsfränder hava glömt, att i östnordiskan varje ändelsevokal, som icke hade semifortis, i 
hiatusställning var obetonad och på grund härav redan i förlitterär tid bortföll genom kon- 
traktion (Hultman, Hälsingelagen $ 103)2. Ändelsevokalen i ett förlitterärt fsv. ”knua var 
svagare betonad än ändelsevokalen i stanta (= standa) och kan icke hava förlorat sin nasa- 
litet senare än -a i stanta utan bör snarast hava gjort det tidigare. Älvdalsmålets siá- 
'se med nasalerat d utgör icke något fullgott stöd för Bugges mening. Om siå- är att jäm- 
ställa med fno. ria, har Älvdalsmålet följt de västnordiska, icke de fsv. hiatusreglerna och kan 
sålunda icke tjäna som ledning vid bedömandet av förhållandena på Rökstenen. Om fornsven- 
skans hiatusregler gällt också för Älvdalsmälet, är siå- icke den ljudlagsenliga infinitiven av 
verbet se" och har med orätt åberopats som bevis för påståendet, att infinitivens -q ljudlagsen- 
ligt bevarat sin nasalitet längst, då det stod omedelbart efter vokal. De okända omständighe- 
ter, som framkallat nasaliteten i Älvdalsmälets siå-, behöva naturligtvis icke hava haft något in- 
flytande på en fsv. inf. *knua. 
Redan pa grund av det nyss anförda måste Bugges, Olsens och von Friesens tolk- 
ning av lónnrunorna i e II förkastas. Härtill kommer, att det objekt iatun 'játte', som av von 
Friesen (Bugge, Olsen) fogats till infinitiven knua, alltid förefallit mig i hóg grad miss- 
tänkt. Men framför allt bór märkas, att man, om runraden uppställes riktigt eller i foljden 
tbmlR : hnias : fupark 
genom en förskjutning ett steg åt höger ej kommer från rhfprhis till knuaknat utan till knuaknaf ?. 
Närmare om den rátta uppställningen av runraden nedan, sid. 9. 
Sidd. 55 f. och sid. 67 läser von Friesen i nära anslutning till Rök III, sidd. 67 à, 
128, 293 f. och Rök IV passim satint i d IV som satin (fisl. séti) och goldind i g som guldinn (fisl. 
goldinn). Jag anser icke, att detta förfaringssätt kan försvaras genom några hänvisningar till 
skrivningar pà andra runstenar, sà länge det stär fast, att ristaren av Rókstenen i alla de 
fall, där tolkningen är oomtvistlig, betecknar slutljudande n och n» med runan m, 
icke med nf, nd. Jfr mina uttalanden i Acta 49:1, sidd. 29 t. och 34, dem von Friesen icke 
ens gjort ett fórsók att vederlägga. Huru kan man tro, att goldind betyder guldinn, när man 
1 Se S. Bugge og K. Rygh, Et Benstykke med Runeskrift, fundet i Trondhjem. Det Kgl. 
norske Vid. Selsk. Skrifter, Trondhjem, 1901, sid. 13, där brev fràn Noreen äberopas, samt 
Noreen, Aschw. Gr., 1904, sidd. 492 och 494, dür brev fràn Bugge äberopas. 
2 Då Hultmans avhandling utkom senare än Aschw. Gr., drabbar mitt klander icke Noreen. 
3 Se härom redan SNF III, 8, sid. 23. 
Tom. XLIX. 
