Rökstensinskriften ännu en gäng. 5 
läser uarin som Warinn? Huru kan man tro, att satint betecknar 3 pl. pret. konj. satin, när 
man läser uarin (a IV) som 3 pl. pret.:*konj. w@rin.! Härtill komma sådana fall som faigian, 
saman, där slutljudande n tecknas med n. Jag har visat och skall här nedan delvis ytterligare 
visa, att de omtvistade stüllena kunna tolkas väl, utan att man päbördar ristaren några inkon- 
sekvenser i beteckningen. 
Nu gäller det för mig närmast att ånyo utlägga några principer, som jag uppställt eller 
försvarat i Acta 49: 1. Jag tänker till en bórjan pa Rökristarens substitutionsprincip, 
som jag demonstrerat i avhandlingens fjärde kapitel. 
I anslutning till Brate har jag antagit, att Rókristaren vid användningen av urnordiska 
runor följt en substitutionsprineip, enligt vilken ett givet tecken kunde ersättas med ett annat, 
sa snart de båda tecknena voro så beskaffade, att en runa hörande till det yngre alfabetet i 
vissa fall motsvarade den ena runan, i vissa fall den andra. Urn. g kunde ersätta urn. k, eme- 
dan det yngre alfabetets k án motsvarade urn. k (t. ex. i kuan 'kvinna), än urn. g (t. ex. i 
kup 'gud'. Denna substitutionsprineip gillas av von Friesen, sid. 27. Den väsentligaste olik- 
heten mellan von Friesen och mig ligger däri, att jag anser mig hava funnit substitutions- 
principen uttalad redan hos Brate, medan von Friesen framlägger samma substitutionsprineip 
jämte en del andra synpunkter i polemik mot Brate.: 
Jag har emellertid utvecklat den Brateska ersättningsprineipen utöver det omräde, inom 
vilket den ursprungligen tillämpats, och påstått, att ristaren, även dà det gällt hela ord, kunnat 
använda ersättningsmedel, som strängt taget icke passå i sammanhanget, men som under 
andra omständigheter kunna vara likvärdiga med de ord, i stället för vilka de trätt. 
Sålunda har ristaren ansett sig kunna skriva 'Sinngunns häst i st. f. 'trollpackans häst', fastän 
Sinngunn icke var någon trollpacka, och detta blott för att både Sinngunn och trollpackan 
kunde betecknas som nattvandrerskor (kueldridur). 
Principen, att de storheter, som under vissa omständigheter äro likvärdiga med 
samma storhet, godtyckligt få sättas i stället för varandra, finnes, såsom jag tidigare (SNF 
II. 1, sidd. 7 f., Acta 49: 1, sid. 12) påpekat, hos Snorre upptagen som en ledtråd vid bildan- 
det av kenningar. 
Ännu mycket längre i fråga om substitutioner, än jag gått vid tolkningen av Rökstenen, 
gar M. Olsen i sin snillrika tolkning av Eggjum-inskriften, där han sammanställer dativen 
Ormare ur en kenning för ormen, *ormr och en kenning för örnen, are. 
. Jag tror numera oeksä, att jag i min tolkning av Rökstenens inskrift varit alltför måttfull 
i tillämpningen av substitutionsprincipen. Jag skall här framlägga några förut icke beaktade 
fall av substitution. 
von Friesen, sidd. 35 ff. lär oss, att de nio sista runorna i a IV snarast böra läsas 
tualraubu, icke, såsom man hittills trott, tualraubr = tuar ualraubar. Men vinsten av denna 
ändring är mycket liten, om man med von Friesen uppfattar tualraubu såsom stående för 
at ualraubu. Ty också i detta senare fall uppvisar skriften en betänklig lucka (t i st. f. at). 
1 Saken förändras ej därav, att von Friesen i sin transkription använder de fisl. formerna 
såti, veri, goldinn. 
N:o 3. 
