Rökstensinskriften ännu en gáng. 7 
Sällsk. fórh. 26 (1912), sid. VI och alternativt i Acta 49: 1, sid. 41 har jag förbundit lönnru- 
norna bur i ^ med biari på toppytan ? och därigenom fått fram namnet porbiari. Detta namn 
är dock ingenstüdes belagt. Men om man betraktar ari som substitut för det likvürdiga orn 
'ürn', får man omedelbart fram det kända namnet Porbiorn. 
Namnet Warinn, som man läser i a Il, är svagt belagt och knappast uppvisat hos någon 
historisk person i norden. Se Lind, sp. 1075, von Friesen, sidd. 32 f. Om man därtill ta- 
ger i betraktande, att fader och son ofta buro namn, som innehóllo en gemensam led, ligger 
det nära till hands att upplösa uarin i ua-arin och betrakta arin = arinn som substitut för det 
nästan likbetydande *sieinn. Utom ’eldstad’ har arinn betytt '"hàll. Den i finskan inlånade 
formen arina betyder där dels ’klippa i havet’, dels 'eldstad', alldeles såsom häll betyder dels 
”klippa', dels 'spishäll’. Jfr Lindroth, Fornvännen 1914, sid. 127. Vid arina (Bo) fäster 
jag med Fick—Torp, sid. 18 intet avseende. Om man antager, att samn. 2 på Rökrista- 
rens tid och i hans dialekt redan närmat sig c i ställning framför konsonant och kunde be- 
tecknas med a (jfr von Friesen, sid. 31), får man fram namnparet "We-steinn (jiv Westen, 
Lundgren-Brate, sid. 304) och We-möör (jir Wemmosson, Lundgren-Brate, sid 302, 
Brate i Rök III, sid. 266 och Ouziamuthis hos Jordanes enligt von Friesen, sid. 31). 
Om man insätter *We-steinn für uarin, finner man, att a I och a II börja med tvä lika 
byggda versrader, nämligen 
aft We-mod standa 
en *We-steinn faöi. 
Intressant är också motsättningen *We-ormr (med We- tecknat ui) och *We-steinn, We- 
moûr (med We- tecknat ua) jämförd med fsv. Vi-ormber, Weesten, Weemmosson. Den visar, att 
den fsv. övergång 2 — i framför vokal, som behandlas av Wigforss i Namn och Bygd, 1918, 
sidd. 113—128 har sin rot i en differentiering mellan antekonsonantiskt och antevokaliskt e, 
som hade tagit sin början redan omkring är 800. Huruvida divergensen vid denna tid huvud- 
sakligen bestod i en övergång 2 7» fiör konsonant eller en övergång & >? framför vokal, 
torde vara svårt att avgöra och är i detta sammanhang likgiltigt. 
Man må icke haka upp sig på, att 2 i sammanställningen We-arinn stod antevokaliskt. 
Den omständigheten, att We här tecknas ua, icke ui, visar tydligt, att sammanställningen We- 
arinn för ristaren icke motsvarade en uttalsform, utan att han endast i skrift insatt 
arimn som ersättningsmedel för *steinn, som börjar med konsonant. Likaså visar skrivningen 
ui-lin(i), att We-linn(t) för ristaren ej varit en uttalsform, utan att lini endast i skrift substi- 
tuerats för *ormn, som började med vokal. Till stöd för mina antaganden, att Rókristaren skri- 
vit ui-lin(i) = We-linn(i), då han menat *We-ormz, uarin = We-arinn, dà han menat *We-steinn 
samt purbiari, dà han menat Porbiorn, vill jag påminna om, att Oläfr Haraldsson omskrivit nam- 
net Ingibiorg med gramr ok brattir hamrar. Omskrivningen ansågs berättigad, emedan Ingi 
var en konung, och gramr betydde konung (Egilsson, Lex. poet, sid. 264), samt emedan 
biorg ljöd lika som pluralis av biarg 'berg’ och följaktligen kunde sättas lika med brattir ham- 
rar ’branta klippor'. Se Magnus Olsen, Norges Indskrifter med de ældre Runer III. 2 
N:o 3. 
a" = = 
E. 
