8 Hwuao PiPPING. 
(Eggjum), sid. 147 och dár citerad litteratur (pà rad 23 stár genom tryckfel A I S. 81, B I S. 
929tsst: 320A TIS; 815. BO S::92): 
Vill man antaga, att We 'den helige’ varit ett noanamn för Tor, fár man fram namnserien 
Por-möör (a T), Porsteinn (eller Porarinn)* (a II), Porormg (e II och e III) samt Porbiorn (h-1). 
Härigenom skulle vinnas, att purbiari = Porbiorn och hans son uilin(i) — * Porormr finge en gemen- 
sam namnled, och man skulle undgå att operera med det svagt belagda namnet *We-moón. Men 
den växlande beteckningen ui(lini) — ua(mup), ua(arim) synes svår att förklara, med mindre 
man utgår från de tidigare diskuterade uttalsformerna *We-ormn, *We-moOn, *We-steinn, i 
vilka 2 var mera slutet framför vokal än framför konsonant. 
I Acta 49: 1 utläste jag uamup ännu som Wa-moÓ, emedan jag ansåg det försiktigast att 
icke antaga, att samn. 2 på Rökristarens tid kunde skrivas med a. Jag kan fortfarande icke 
förneka, att den, som här läser Wa-, icke We-, i viss mån går tryggare. Men à andra sidan 
är det mycket frestande att söka samma förled i uamup, uarin och uilin(i). 
Sedan jag nu visat, att substitutionsmetoden bär frukt i fallen ua(a)rin = *We-steinn, tu 
(uJalraubu = tfwar walraudar, sikunar = kweldridu, uilin(i) = *We-ormr och purbiari = por- 
biorn, skall jag änyo upptaga till behandling runföljden satints i d IV. I Acta 49: 1, sidd. 
29 ff. har jag betecknat denna runföljd som en haplografisk skrivning för s.atin tints = 's a£tin 
tynz 'som omkommit. 
von Friesen, sid. 17 betecknar denna sats som en 'spráklig orimlighet. Jag har i 
Acta själv anfört allt, som torde kunna anföras emot den nàmnda frasen, men har ocksä sökt 
visa, att den trots allt icke är otänkbar. I reserv höll jag ett argument, som jag kanske hade 
bort framföra genast, emedan det är av stor vikt. En ristare, som följde den nyss beskrivna . 
substitutionsprineipen, ansåg sig naturligtvis när som helst kunna använda formen affim i st. f. 
hafüin?, därför att verben eiga och hafa i vissa fall voro liktydiga. Mot frasen 's hafdin 
lynz 'som hade omkommit torde ingen kunna framställa någon välgrundad anmärkning. Jfr 
Egils saga, kap. XVII. 9: — — — at meiri hlutr manna haföi fyrir boró hlaupit ok hoföu time. 
Fritzner! III, sid. 738 översätter i detta fall Zynast med ”omkomme”. 
Angäende haplografien satints — s atin tints se längre ned. 
Av grundväsentlig betydelse àr naturligtvis valet av de prineiper, som böra följas vid ord- 
nandet av runorna inom de olika raderna, av raderna inom de olika fälten och av de olika fäl- 
ten inbördes. 
Länge har man trott, att det var tillätet att pà somliga rader läsa runorna frän vänster 
till hóger, pà andra fràn hóger till vánster. Ännu 1918 betraktar Brate (se t. ex. sidd. 249 
och 250) det som en given sak, att lónnrunor böra läsas frän höger till vänster. I praktiken 
har jag från år 1912 (Sv. Litt. Sällsk. förh. 1912, sidd. IV—VI) läst alla runrader från vänster 
till hóger, och i Acta, sidd. 8 ff. har jag uttryckligen fastslagit detta förfaringssätt som en 
ı Pörarinn passar ej väl i versen, 
2 Jag auvänder idel omljudslösa former i pret. pl. konj., dels emedan omljud verkat av stabilt 
i ännu icke förekom pä Rökristarens tid, dels emedan omljudet i dessa verbformer nästan alltid sak- 
nas i den litterära fsv. (Noreen, Aschw. Gr., 8 564, anm. 6). 
Tom. XLIX. 
