E 
Rökstensinskriften ännu en gang. 11 
Vid diskussionen av principerna angående läsningen vänster-höger, uppifrän-nedät har jag 
tillsvidare lämnat ur sikte den sista runan i e III. Den är försedd med en kvist nere till vän- 
ster och en annan kvist uppe till höger, vilket betyder: första ättens första runa. Här måste 
man alltså läsa en lägre kvist före en högre. Men detta är någonting helt annat än att, så- 
som von Friesen gör det ifråga om toppytan, läsa en lägre stående runa före en, som står 
högre uppe. Jag hänvisar till Mæshowe-inskriften nr XVIII, där runorna inbördes äro ordnade 
enligt principerna vänster-höger, uppifrän-nedät, men där de kvistar, som ange ätten, i fem fall 
stå nere till vänster, medan de kvistar, som ange numret inom ätten, stå uppe till höger 
precis så, som fallet är i sista runan på raden e III. Se Magnus Olsen, Tre orknoske rune- 
indskrifter, sid. 17. Christiania Videnskaps-Selskabs Forhandlinger for 1903. No. 10. 
Jag tror mig alltså kunna stå fast vid de utläsningsregler, som jag uppställt i Acta 49: 1. 
Vid läsningen av varje enskild rad bör man vända fältet sålunda, att runorna på den ifråga- 
varande raden synas rättvända, och sedan läser man hela raden från vänster till höger. Run- 
kors äro rättvända, om man vid utläsningen av dem rör sig medsols kring den omskrivna peri- 
ferien och gör början uppe till vänster. Vid utläsningen av kvistrunor rör man sig inom 
varje enskilt runtecken alltid från vänster till höger och med ett undantag (sista runan i e IIT) 
uppifrån nedåt. ! 
Om Läfflers regel, enligt vilken ättnumret alltid läses fóre runans nummer i ätten, be- 
hóves ingen särskild päminnelse. 
Ett fält är rättvänt, när dess fórsta runa befinner sig uppe till vänster. Raderna läsas 
uppifrån nedåt, och inom varje rad läser man från vänster till höger, såvida runorna icke stå 
vända uppochned: Vid läsningen av en sådan rad svänger man hela fältet uppochned och läser 
först därefter raden från vänster till höger. 
Vi komma så till frågan om den ordning, i vilken de olika fälten böra läsas. Här har 
ristaren givit åtskilliga nyttiga anvisningar. 
Det synes mig sannolikt, att man bör läsa texten sålunda, att svårigheterna vid läsningen 
stegvis ökas. Först. komma de fält, där ristaren blott använder runor av den yngre typen, näm- 
ligen fälten a, b, e och d. Inom detta område iakttages riktningsregeln uppifrån-nedåt, vänster- 
höger alldeles strängt. Fältet a står ovanför b, c står till höger om b och d till höger om c. 
Sedan komma de fält, som innehålla urnordiska runor men (frånsett den enstaka kvistru- 
nan i f) ingen chiffer, alltså fälten / och g. Vid läsningen av dessa fält rör man sig medsols 
kring fältet d och stannar vid första runan i e. 
Sedan kommer fältet e, som i motsats till alla de föregående fälten innehåller olikartade 
ehiffersystem, men dock till fyra niondedelar är skrivet med yngre runor, avsedda för direkt 
utläsning, och icke innehåller några kvistrunor eller runkors. 
Den sista runan i e är en kvistruna, som genom sin form pekar hän mot fältet h, som 
innehåller enbart kvistrunor (se Rök III, sid. 134). 
Sedan återstå blott de två fält, i och k, som innehålla de svåraste runtecknen eller run- 
korsen. 
Om man håller fast vid rörelsen uppifrån nedåt, faller det sig naturligast att läsa topp- 
ytan före runkorsen på stenens baksida. 
N:o 3. 
