Rökstensinskriften ännu en gång. 13 
grad medveten om, att även Noreen opererat med haplografier, fastän han omnämner blott 
det fall (tualraubr), där Noreen torde hava tänkt sig en haplografi, som berodde på felristning. 
Mot bakgrunden av dessa fakta skall jag ett ögonblick skärskåda ett uttalande av von 
Friesen, som göres på sid. 17. Här säges: 'Men hela denna hypotes, om avsedd dubbelläs- 
ning av längre och kortare runföljder (utöver en runa) är — jag upprepar vad jag engång 
tidigare sagt — utan analogier och leder till sådana språkliga orimligheter ('s attin tynts = som 
omkommit), att den icke borde ha framställts med krav på allvarlig diskussion’. 
Påståendet att 's attin tynts innebär en språklig orimlighet är blott såtillvida ursäktliet, 
som jag i Acta 49: 1 ännu icke hade framfört allt, som kan sägas till dess försvar. Numera 
torde detta påstående få anses fullkomligt obefogat (se ovan, sid. S). Men det, som enligt 
von Friesen aldrig borde hava framställts med krav på allvarlig diskussion, är icke så 
mycket frasen 's attin tynz som hela läran om haplografier i runskrift. 
Om det behagar von Friesen att om Bugge, Läffler, Noreen, Kock, Magnus 
Olsen och Viktor R ydberg fälla ett så föga vänligt omdöme, stör det mig icke att göra 
dessa forskare sällskap. Men jag frågar mig, om någon kan lisa von Friesens uttalande 
på sid. 17, utan att få den föreställningen, att jag ensam är ansvarig för en hypotes, som upp- 
ställdes av Bugge, när jag satt på skolbänken, och efteråt godtagits av den nordiska språk- 
forskningens främste män? 
Dock, om handsken en gang kastats till mig, skall jag icke vara sen att taga upp den. 
Jag ger von Friesen rätt i, att icke alla haplografier, som man opererat med, kunna 
försvaras. Åtskilliga av de haplografiska läsningar, som ovan omtalats, återfinnas icke i mina 
Rökstensuppsatser. Nu senast har jag (jfr sidd. 5 f) lärt mig att i a IV läsa tu ualraubu, 
varvid ytterligare en baplografi försvinner. Men det återstår så många fall, i vilka hypotesen 
visat sig fruktbar, att jag utan tvekan fasthåller vid densamma. 
Ehuru jag tror, att Rökristarens principer framför allt böra framletas ur inskriften själv, 
som i många stycken är unik, medger jag, att varje antagande, som göres beträffande ristarens 
vanor, vinner i styrka, om det kan stödjas med paralleller från andra inskrifter. Läran om 
haplografier har Bugge, Rök III, sid. 20 velat stödja med analoga företeelser på inskrifter, 
som jag icke sett. Jag lämnar därför åt andra att bedöma värdet av dessa stöd. Men 
Haugrän-stenen har jag sett och studerat i minsta detalj, och jag är övertygad om, att dess 
runor nemr:intiur böra läsas nemkr:inti tiur. Denna läsning kunde icke vara bekant för 
von Friesen, dà han skrev sin bok, ty jag har ej offentliggjort den förrän i SNF XII. 1 
(sid. 70, not 2), som distribuerades i juli 1920. : 
Vad själva Rökstensinskriften beträffar, önskar jag framhålla följande fall, i vilka haplo- 
grafisk läsning räddar oss från betänkliga antaganden. 
1. Av skäl, som redan anförts på sidd. 4 f, är det icke tillätligt att att i y uppfatta gol- 
dind som guldinn. Alla svårigheter hävas genom min haplografiska läsning igoldi dind == 
Ingoldi tynö. 
2. Av samma på sidd. 4 f. anförda skäl är det icke tillåtligt att uppfatta satint i d IV 
som satin. Felet undgås genom min haplografiska läsning s atin tints — 's ättin fynz = (e)s 
hafdin tynz (se ovan, sid. 8). 
N:o 3. 
