Rükstensinskriflen ännu en gång. 15 
Östersjöns kuster, att Areidmarr var Östersjön, och att piaurikm var en av Östersjögoternas 
hövdingar, som stupat under ett fälttäg i Östergötland mot östgötarna. 
Jag bestrider icke möjligheten av, att med Hreiögotaland företrädesvis åsyftades goternas 
boplatser vid Östersjön, men detta utesluter icke, att namnet kunnat överföras på goter, som 
slagit sig ned i andra trakter av världen. von Friesen synes anse det naturligast att 
i det föreliggande sammanhanget tänka på östgötarnas grannfolk, som måhända framför andra 
goter kallades Hreiögotar. Så bestickande denna tanke än kan synas vid första ögonkastet, 
förlorar den all trovärdighet, så fort man det allra ringaste sätter sig in i den stämning, för 
vilken dikten om piaurikr är ett uttryck, och samtidigt gör sig förtrogen med de känslor, som 
alla folk hysa mot grannen-arvfienden. 
Grannsämja är i folkens, ja även i folkspillrornas liv ett tomt ord. Många äro de sven- 
ska socknar, vilkas invånare ha ett specifikt öknamn, uppfunnet av grannarna. "Sibbovargar' 
är intet smeknamn för invånarna i Sibbo socken. De svenska Sjundeäborna, som hava finska 
grannar i norr och svenska bröder i den västliga grannsocknen Ingå, bruka säga: finn och fan 
äro bröder, men Ingåbon är allra värst. Där gränsen mellan två grannfolk under långa tider 
sköljts av blod, falla ännu hårdare ord. Därför kan sången om piaurikn, som andas idel be- 
undran, omöjligen gälla en hövding, som med härsmakt överfallit östgötarna. Allt tyder på, att 
den tidigare rådande uppfattningen är riktig, att piaurikm är den historiske Teoderik, med vil- 
ken östgötarna aldrig hade några sammandrabbningar, men vars rykte nådde dem, då de fingo 
förbindelser med Rentrakten och isynnerhet, sedan hans berömda staty ställts upp i Aachen år 
801. Med denna anmärkning anser jag mig hava sönderrivit själva den bakgrund, mot vilken 
von Friesen uppställer figurerna i sitt Rökstensepos. 
Grundtemat i själva eposet är enligt von Friesens mening hämnderopet över We-möös 
banemän, tjugo konungar, i strid mot vilka han fallit. Eggjum-stenens inskrift ger ju oss en 
viss antydning om att på runstenar söka motiv av denna art. Men på Rökstenen kan jag ej 
finna minsta spår av något hämnderop. De tjugo konungar, mot vilka hämnden enligt v on 
Friesen borde riktas, framställas enligt min tolkning som liggande döda på slagfältet, där de 
omkommit under en fejd, som varat i fyra vintrar. Motiven för denna uppfattning har jag an- 
fört i Acta 49: 1 och här ovan, sid. 8. Ristaren hade sålunda ingen anledning att egga nà- 
gon till hämnd mot dem. von Friesens försök att framställa saken så, som hade ristaren 
försökt omge deras namn med en krets av magiska runor (sid. 11), är av tvenne skäl icke 
övertygande. För det första tror jag, att von Friesen misslyckats i sin strävan att göra 
runföljden ftinfra, som på ett håll begränsar kungsnamnen, till lönnrunor. Den av von Frie- 
sen verkställda runförskjutningen är (se ovan, sid. 9) utförd enligt oriktiga principer, och det 
synes meningslöst att som lónnskrift söka förklara en runföljd, som föregås av en genom av- 
slagning skadad rad, och som genom att en runa ställes förut, blir fullt begriplig, om den 
läses som vanlig runskrift. Se härom Rök III, sid. 85 och Rök IV, sidd. 241 och 255. För 
det andra låg det ingen vikt på att i den form von Friesen vill det instänga det ifråga- 
varande fältet inom magiska runor, då själva det avsnitt, som innehöll konungarnas namn 
(sträckan från patsakumpritaunta på d III till slutet av d VIII), innehöll det magiska talet 
8X24=192, och inskriftens alla delar voro genomsyrade av siffermagi. 
N:o 3. 
