el A re FN 
e i 
a 
Rökstensinskriften ännu en gång. 17 
som sagt, jag finner det olämpligt att på det ifrågavarande stället söka någonting annat än ett 
egennamn. 
G. pl. iögialda, som von Friesen läser i d IX (se sid. 85), skulle naturligtvis tyda på ett 
hämndmotiv, om den vore säker. Men av de för frågan avgörande runorna kialta bevarar in- 
skriften ingenting annat än en halv huvudstav. På det beviset kan sålunda ingenting byggas. 
Om runföljden pur i ^ innehölle en imperativ 'var modig”, såsom von Friesen vill (sid. 
86), vore därmed naturligtvis ingalunda sagt, att modet skulle ådagaläggas genom en akt av 
hämnd. För min del anser jag, att runornas antal (48 i A 4-2-4- 4) sammanbinda fälten 2, k 
med A, varjämte den stigande svårigheten visar, att fälten 7 och # böra läsas efter h. Vid 
denna sammanbindning framträder runföljden pur såsom förled i ett namn — onekligen den 
funktion, som den ifrågavarande runföljden oftast fyller. Brate i Rök III och Rök IV har 
redan insett, att pur är förleden av ett namn, fastän han sökt efterleden på orätt ställe. 
Vidare är det omöjligt för mig att inse, varför berättelsen om valroven nödvändigtvis 
skulle innebära en eggelse till hämnd. Jag finner i den ingenting annat än en redogörelse för 
historiska händelser, som voro egnade att intressera en krigare. 
Jag berör här själva knutpunkten i meningsskiljaktigheterna mellan von Friesen och 
mig. Sedan jag i detalj visat, att intet enda av de ställen, som von Friesen åberopat för 
sin hämndteori, innehåller den minsta antydan i sådan riktning, återstår det ännu att gendriva 
ett resonemang, som måhända förts av en och annan läsare av von Friesens skrift. Kanske 
har man sagt sig, att texten åtminstone icke förbjuder den nya tolkningen, om den också icke 
någonstädes inbjuder till den. Och om texten tillåter att på flere ställen framleta ett hämnd- 
motiv, har man då icke vunnit en helhetssyn på uttalanden, som hittills synts alldeles samman- 
hangslösa? 
Till och med om det vore sant, att uttalandena på Rökstenen förefalla sammanhangslösa, 
när de ej ses ur den von Friesenska synpunkten, skulle jag ej kunna förmå mig att in- 
tvinga dem i en ram, om vars existens textens ord icke ger en enda direkt upplysning. Men 
jag måste bekänna, att jag i motsats till de flesta icke står det minsta undrande inför Rökste- 
nens ’gäta’. Gätans lösning synes mig given genom särskilda uppgifter i den isländska littera- 
turen, som visa, att en haugbui ansågs hava fröjd av kväden, som sjóngos vid hans hög. Jag 
påminner om den lilla berättelsen jorleifs påttr jarlsskálds, där det berättas, huru färaherden 
Hallbiorn brukade sova på Porleifs hög och länge ansträngde sig förgäves att ästadkomma 
ett lovkväde över den döde. Hans bemödanden voro synbarligen — trots sin otymplighet — 
välkomna för den döde, som steg upp ur graven för att hjälpa honom och lovade honom i 
belöning verklig skaldebegåvning, om han med stöd av högbons anvisningar kunde åstadkomma 
ett lovkväde över denne. 
Naturligtvis var ett lovkväde över den döde särskilt tacknämligt, men även andra toner 
kunde fröjda honom. Härom vittna de bekanta raderna i Ynglingatal: 
ok austmarr 
iofri sónskum 
Gymis liôù 
at gamni kueór. 
N:o 3: 3 
