18 Hvco Pırrine. 
Havets sáng är visserligen ingen dikt, men den citerade strofen synes mig dock visa, att 
högbon ansägs känslig för ljud, som nádde honom frän gravens omgivning. Och runorna i Rók- 
stensinskriiten företrädde ljud. 
Jag fattar innebörden av Rökstensinskriften på följande sätt. Efter ett kort meddelande 
om, att runorna ristats efter We-modr av dennes fader, följer dels på vers, dels på prosa till 
den dödes uppbyggelse en i stenens mun lagd uppräkning av några händelser, som från den 
tidens synvinkel erbjödo stort intresse och delvis ännu göra det. Hit hörde det undret, att en 
nittioårig man — troligen en släkting till den avlidne — fått en son, samt historien om kvinnan 
av Ingvalds ätt, som följt sin man i döden. Hit hörde uppgifterna om krigsbyten, som tolv 
gånger gått ur hand i hand, samt berättelsen om en fyraårig fejd, i vilken tjugo konungar stu- 
pat. Och de nyöppnade förbindelserna med Rentrakten hade gjort det möjligt för ristaren att 
omtala Teoderiks stormaktsvälde och den staty, genom vilken han var förevigad. Ja, till och 
med kunskapen om Kristi människoblivande och den kommande domen hade nått ristaren, som 
ju var en av Ansgarius’ samtida. Denna märkliga nyhet fick icke undanhállas den hänsovne. 
Men ämnet var ömtåligt, och meddelandet måste klädas i sådan form, att det bands av siffror- 
nas magi. De efterlevandes namn voro tabu i ett så farligt sammanhang! och ersattes med 
noanamnen *We-arinn = Vesten, We-linn(1) = Vi-ormber och Porbiari = Porbiorn, av vilka det 
sista fick sin heliga, men mot kristendomen avoga förled uttryckt genom lönnskrift. Stenens 
ristare var påtagligen blandinn miok À trünni. 
I ett avseende borde denna tolkning vara välkommen även för von Friesen. Den ger 
ett visst stöd åt hans översättning av sakumukmini d. v. s. "jag säger den unge mannen’, för- 
utsatt att man med 'den unge mannen” menar We-moón och icke hans hämnare. Från inne- 
hållets synpunkt — så som jag uppfattar detsamma — är denna tolkning otvivelaktigt den 
bästa — subjektet är givetvis minnesstenen. 
Jag bestrider icke heller, att vissa rent formella omständigheter kunna åberopas som 
stöd för den nämnda tolkningen. nukmini i d IX är visserligen ingalunda en säker läsart men 
har dock rätt goda skäl för sig. Det skall gärna medges, att den ifrågavarande runföljden 
(såsom Lindroth, Torp och von Friesen, sid. 35 yrkat) frestar till en uppdelning nu 
ukmini i d IX och sakum ukminni i a III och på flere andra ställen. Men tvingande är denna 
argumentering icke. Ty även om man läser d IX efter d VIII, vilket jag numera håller för 
nödvändigt (i Acta 49: 1, sid. 16° har jag framkastat också en annan möjlighet), kan man läsa 
nuk mini i d IX och sakum uk mini på de övriga ställena (jfr Acta 49: 1, sid. 18). 
Sid. 35 vill von Friesen göra gällande, att skrivningen ogmeni i f gör det troligt, att 
vokalerna å ömse sidor om n hade olika ljudkvalitet. Jag medger, att detta argument icke 
saknar sin betydelse, men avgörande är det icke. Jämte w för u i sagwm och o för u i og 
kan e för i i meni utgöra belägg för ristarens sid. 5 omnämnda substitutionsprineip. Genom 
att läsa minni, icke menni undgår man att besvara den kinkiga frågan, om “-omljudet av d i 
Rökstensinskriften kunde tecknas med i. Och genom min tolkning saghwm ung minni "jag 
1 Magien var, som känt, en kraft på gott och ont. Den beredde sin omgivning på en gång 
ett skydd och en fara. 
Tom. XLIX. 
