EL od 
x 
Rükstensinskriflen ännu en gång. 19 
(d. v. s. n. pl. kumbl) har som ung skädat en minnesrik tilldragelse’ undgär man att konstruera 
en form *saghum 'jag förtäljer’, som icke finnes belagd i något av de nordiska språken, ehuru 
verbet segia hör till deras vanligaste ord. 
Den enda olägenhet, som min läsning saghwm ung minni medför, är, att man genom an- 
sättande av formen ung låser sig fast vid det annars icke nödvändiga antagandet, att w på 
Rökristarens tid var synkoperat efter làng rotstavelse. Ett motsatt antagande vore nyttigt, om 
också icke nödvändigt, vid förklaringen av plur. ualraubu i a IV och av gen. plur. uintura i 
d V. Jir ovan, sid. 6. 
Till Rókstenens grundproblem måste man räkna det mystiska språnget från patsakumanart 
i a V—a VI till patsakumtualita i d I. En ansats till förklaring har jag gjort i Acta 49: 1, 
sid. 4, men gör ej anspråk på att här hava sagt det sista ordet. von Friesen når en för- 
klaring bl. a. genom att införa en ny ordning för läsningen av de olika fälten. Om von Frie- 
sen ej hade behövt anlita något annat medel för att få räkningen att stämma, vore detta en 
stor styrka i hans framställning. Men utöver denna omställning av texten nödgas von Frie- 
sen gripa till en styckning av densamma i partier, som varken àtskiljas av skiljetecken eller 
bilda avsnitt av lämpligt omfång eller betydenhet. Fullkomligt godtyckligt är det ju att av- 
skilja runorna traki i e II som ett särskilt moment. Även efter von Friesens egen tolkning 
höra de ju på det allra närmaste ihop med det föregående. 
Efter diskussionen av Rökstenens grundproblem vill jag ännu behandla några detaljer i fråga 
om inskriftens läsning. 
von Friesens uppfattning av den sista runan i e I kan jag icke dela. von Friesen 
gör intet försök att gendriva min för omdömesgilla vittnen demonstrerade och av dem godtagna 
uppfattning (Acta 49: 1, sidd. 35 f). Lika litet kan jag gilla von Friesens förklaring av 
den i f fórekommande lönnrunan för p. Min enkla lösning av problemet synes vara von Frie- 
sen fullständigt obekant, ehuru den finnes offentliggjord både i SNF III. 8, sidd. 21 f. och i 
Acta 49: 1, sid. 9. 
I betraktande därav, att omljud pa Rökristarens tid ännu icke verkats av kvarstäende 2, 
synes det mig numera troligt, att formen birnar i d VIII bör utläsas bernar (icke birnar) 
och haft stöd i d. sg. *berni och n. pl. *bernin. Även Brate (Rök III, sid. 271) läser 
bernar fastän med en något avvikande motivering. Jir ock von Friesen, sid. 75. 
Angäende nabnum i d V vill jag ännu nämna, att den av mig (Acta 49: 1, sid. 32) före- 
slagna utläsningen nampnum diskuterats redan i Rök I, sid. 115, där den förkastas, emedan 
Bugge vid sàdan utläsning väntar a, icke a. Denna invändning är mähända avgörande. 
Dock är det icke säkert, vilken ljudfoljd fsv. mpn i själva verket betecknade. Kanske inleddes 
denna förbindelse av ett tonlöst m, som icke var likvärdigt med m i förbindelserna hampa, lamb, 
där Rökristarens spräkbruk skulle fordra a i rotstavelsen, icke a. 
Märk! Litteraturförteckning och förklaring av särskilda beteckningar finnas i Acta 49: 1, 
sidd. 48—50. 
N:o 3. 
