M. II. 



Ufta, mer än ofta, är det först saknaden, som rätt lifligt påminner oss om 

 livad vi egt; ofta måste sjelfva döden mellankomma, innan lifvets skrift kan 

 träda fram rätt skönj elig, rätt klar, rätt fattlig. Alt från den längesedan liän- 

 svunna stund, då Jakob Johan Nordström lemnade oss, lemnade sin fäderne- 

 jord, ha vi fått lära att sakna honom; nu då hans dag är lyktad och dess 

 arbete ändadt, må vi icke mera knota öfver hvad vi miste, utan söka rättvist 

 uppskatta hvad vi egde uti honom. Så var han vår, att aldrig kunna bli oss 

 främmande. 



Med fosterlandet och dess högskola delande mången erkänsamhetens 

 skuld till den i dubbel hänsyn från oss gångne, har det samfund, hvars 37:de 

 årsdag nu är inne, velat genom en offentlig, om ock enkel, hyllningsgärd gifva 

 uttryck åt sina tänkesätt. Finska Vetenskapssocieteten kan och får ej glömma, 

 att han varit en af hennes stiftare, en af de femton, hvilka förr än andre 

 vågat tro på en framtid också i Finlands kulna bygd för den högre, ideala 

 och teoretiska forskningens ädla planta och åt denna tro, åt denna öfvertygelse, 

 beredt en verklighet, en fristad. Han icke blott medverkade till de stadgar 

 för och den organisation af Societeten, hvilka, ännu bestående, väsendtligt bi- 

 dragit att tillvinna hennes oegennyttiga sträfvanden styrelsens uppmuntran, 

 landsmäns och landsrepresentationens förtroende, utlandets aktning; det var ock 

 i hennes krets han framlade sina tidigaste meddelanden om och ur det stora 

 verk, som skulle vinna åt hans namn ett utmärkt rum i den nordiska rätts- 

 kunskapens annaler. Vid Societetens första årsmöte höll han ett föredrag „Om 

 de äldre nordiska fattiglagarnes hufvudmomenter", hvilket sedermera, äfvensom 

 den i en annan session afgifna redogörelsen „Om svenska kyi'kans organisation 

 och friheter under katolska tiden", införlifvades i hans berömda ..Bidrag till 

 den svenska samhällsförfattningens historia". — Hvi skulle jag förtiga det? 

 Några år derefter tyckes hans deltagande för Societeten, i anledning af en 

 meningsstrid om vissa hedersledamöters inkallande, hafva svalnat, att ej säga 

 slocknat; det lifvades dock åter, om än i annan form, då han genom sin an- 



1 



