ställning vid svenska riksarkivet såg sig kallad att med upplysningar derifrân 

 främja särskilda i Societeten utgifna specialundersökningar. 



Vare detta sagdt om anledningen till denna lefnadsteckning. Många 

 nekrologer öfver den högt förtjente vetenskaps- och embetsmannen hafva vis- 

 serligen redan, både uti Finland och Sverige, skådat dagen. De ha dock så 

 mycket mindre kunnat lösa Societeten från en henne kär förbindelse, som hon 

 ansett sjelfva ämnet rikt nog att erbjuda flera hittills oberörda, kanske äfven 

 glömda eller okända enskildheter af viss betydelse. Här, liksom ständigt i vår 

 politiska, sociala och intellektuela utveckling, varsnar granskaren framteelser 

 af en verksamhet lika gagnelig för folken på Bottenhafvets båda stränder, sär- 

 deles om han (hvilket synes tillbörligt) med den hädangångne erkänner, att 

 „biografiska anteckningar äro bidrag till samhällets historia". Att, i livad på 

 oss Finnar ankommer, lemna ett sådant bidrag, skall i det följande åsyftas. 



Väl begränsas framställningen vid detta tillfälle af de pligter, Societeten 

 eger äfven mot ett annat för henne och den finska högskolan dyrbart, mycket 

 dyrbart minne*, men vågar likväl lofva, att dess ärade åhörare, såsom läsare, 

 skola, såvidt möjligt, godtgöras för hvad de redan nu må hända ogerna sakna; 

 ty det skrifna ordet står ju åter, fastän det muntliga måste hasta med minuten. 



En kommande stund skall gifva föredragaren den rätt, hvilken ögon- 

 blicket förvägrar, eller att fullständigare framhålla de detalj drag, hvaraf lef- 

 nadsbilden i dess helhet betingas, och hvilka här utan tvifvel ega ett mer 

 än vanligt intresse, åtminstone för den förevigades landsmän. Dervid skall 

 följas som lag att, hvar så ske kan utan fara för öfversigtligheten, i skildringen 

 upptaga den skildrades egna ord och utdrag ur hans skrifter. Ett dylikt för- 

 farande, hvarigenom biografen ställvis bhr blott referent, saknar icke sina be- 

 tänkligheter, men icke heller en väsendtlig fördel, ty, såsom den snillrike Hans 

 Järta, Nordströms föresyn i så mycket, yttrat, „det kan göra framställningen 

 något trög och långtrådig samt betaga densamma en rask gång och derigenom 

 retorisk effekt, men gifver den deremot mera trovärdighet och objektivitet". 

 Med alt detta, om mer eller mindre utförd, beledsagas teckningen på dessa 

 blad, likasom af sin skugga, af billig farhåga att icke anses, så fullt som önskligt 

 varit, värdig sitt upphöjda föremål, en af de oförvitligaste och manligaste karakterer. 



* Egnadt Societetens hedersledamot Fr. W. A. Argelander (f 1874 */) och framsagdt 

 af herr A. Krueger. 



