blott ej så noga: hvad? Polismagtens bekanta försök till inblandning i den 

 akademiska Jurisdiktionen höll närmare tvenne år, 1817 — 1819, sinnena i stor 

 spänning. Flera nygrundade tidskrifter, Aura 1817 — 1818, Mnemosyne 1819 

 — 1823, Åbo Morgonblad 1821 med bihanget Oskyldigt Ingenting, jemte 

 den officiel vordna och 1815 — 1819 af D. Myreen redigerade Åbo Allmänna 

 Tidning, sökte hvar för sig att samla sympatierna under sina fanor. De ene käm- 

 pade med värma för satsen: „all den odling Tinlands invånare ega är ur- 

 sprungligen ur Skandien, fortplantad på Skandiens sköna språk" och sckun- 

 derades flitigt af svenska Litteratur-tidningen, som menade, att vår poesi alltid 

 borde skrifva svenska och endast låta sig modifieras af den finska individuali- 

 tetens „något österländska natur", påyrkande för öfrigt vigten för båda län- 

 derna deraf „att åtminstone den intellektuela gemenskapen och vexelverkan 

 aldrig måtte upphöra", helst „Jomala från sin egen fosterbygd synes vara för- 

 drifven af Thor, Odin och Frigga" ; i Morgonbladet förfäktade Arvidsson, den 

 käcke agitatorn, finskans predominerande, eller hellre uteslutande rättigheter; 

 en tredje ifrade med sällspordt nit att åt ryskan, „såsom vårt moderlands 

 språk", vindicera den största möjliga utbredning i alla bildade samhällsklasser, 

 icke ens presteståndet undantaget. Också förmedlingsprojekt uppkastades, — 

 det anmärkningsvärdaste i Mnemosyne af C. S. F(orssman), som enär Fin- 

 land vore „vår fädernebygd" och Ryssland deremot „vårt alt mer och mer 

 blifvande fädernesland", ville se språkförhållandena ordnade ur denna hänsigt, 

 tröstande tilläggande, att „Svenskan är all vår bildnings barnmorska, om icke 

 moder, och nu genom seklers häfd dermed så redan sammanväxt, att sekler, 

 med dera användt bemödande, icke skola skilja dem åt". 



Derunder egnades på högre ort största uppmärksamhet åt alt hvad 

 hördes ifrån högskolan. Till aflägsnande af det missmod, polisens åtgärder 

 väckt, meddelades ändtligen, i början af 1819, Kcjsar Alexanders till hans 

 höge son, universitetets kansler, stälda skrifvelse, hvari samma åtgärder strän- 

 geligen ogillades, såsom „stridande mot Vår vid flera tillfällen förklarade nå- 

 diga afsigt, att vilja skydda och bibehålla de i landet varande stånds, verks 

 och korparationers äfvensom alla enskildes i särskilda privilegier och författ- 

 ningar grundade fri- och rättigheter." Ej mindre Monarken, än Tronföljaren, 

 kansler, täcktes, den förre i september 1819, den senare i nästföljande juni 

 månad, hugna Finlands lärosäte med personliga besök och uttryck af nådigaste 

 tillfredsställelse, efter att den storartade undersökning, d. v. rektor Melartin, 

 jemte sjelfva generalguvernören och ett särskildt ombud från Petersburg, an- 

 stalt i följd af vissa studentuppträden, blifvit nog resultatlös. Ett ynnestbevis 

 ansågs ytterligare ligga deri, att till universitetets förste vicekansler utsågs, i 



