10 



förluster för att i främsta rummet tänka på det allmännas. Utan rörelse kan 

 ingen föreställa sig desse nu nästan utarmade professorer redan från den 7 

 september, dag efter dag vandra stigen öfver sina forna hems och gårdars ry- 

 kande bränder upp till observatoriet, hvilket stod oskadt på sitt höga berg, för 

 att der öfverlägga, huru spillrorna af universitetets egendom borde tillvara- 

 tagas och vådorna af en stagnation i undervisningen förebyggas. Nödtorftigt 

 inreddes auditorier i kliniska institutet, som jemväl räddats, och genom kun- 

 görelser uppmanades de studerande, hvilka ärnade aflägga examina, att ej för 

 rumbristen utebli från orten; man skulle äfven derför söka draga försorg, än- 

 skönt ryska kronohusen ej upplätos till begagnande. Afven utom universitetet 

 visades nu och länge framåt det varmaste deltagande för dess olycka. Dess 

 framtid blef hastigare än mången fruktat åter betryggad. Med frågande kän- 

 slor mottogs visserligen det kejserliga manifest, hvilket befähle att, sedan af 



o 



lärosätet i Abo „nu knapt annat än dess i häfderna fräjdade minne återstår", 

 det skulle förläggas, under namn af Alexanders universitetet, till Finlands nya 

 hufvudstad, men man gick med resignation och fast besluten att häfda tradi- 

 tionerna från fädrens gamla vishetshärd framtiden till mötes. Ett kunde icke 

 döljas: den djupa saknad, hvarmed högskolans lärare, yngre som äldre, en 

 efter annan mot hösten 1828, Nordström i slutet af september, flyttade sina 

 bopålar bort från Aurajokis kära, minnesrika stränder. 



Sedan universitetet i Helsingfors, den 1 oktober 1828, genom en enkel 

 högtidlighet invigts till sin verksamhet, fick Nordström snart pröfva sin fal- 

 lenhet för lärarekallet. Han blef nämligen tillförordnad att under närmaste 

 läseår, — särskildt vigtigt, emedan de nya statuterna då trädde i verket, — be- 

 sörja lektionerna för Myréen, som hade rcktorsvården. Ämnet för denna hans 

 första föreläsningskurs utgjorde om hösten kamerallagfarenhet och följande vår 

 Finlands ekonomiska rätt. Vikariatet medförde tillika ett ganska grannlaga 

 åliggande, i det han borde i embetsväg utlåta sig öfver sin äldre kollega, 

 adjunkten Ekelund, hvilken med en latinsk afhandling „Om arfsrätten enligt 

 äldre danska och svenska lagar" speciminerat för den nyinrättade professionen 

 i romerska och ryska lagfarenheten, hvartill de nordiska folkens rättshistoria 

 hörde. Vi lära oss redan här känna honom som en sträng domare. Det 

 förevarande arbetet befans, enligt hans mening, icke målfylligt; dock ville han 

 „icke dess mindre, i följd af sin förut vunna kännedom om sökandens skicklighet 

 och förmåga, ej förvägra honom kompetens". Några månader senare blefvo 

 tvärt om Nordströms egna insigter vitsordade, och det utan synnerligt lof, 

 af Ekelund, som emellertid intagit den ansökta lärostolen. Efter något 

 år skulle desse hvarandras alternerande granskare stöta till hopa som med- 



