11 



täflare om en och samma tjenst, och slutligen genom alldeles konträra åsigter 

 angående ett vigtigt Icgislativt ärende. 



Efter ntlupet vikariat kunde Nordström åter med större ledighet och 

 frihet välja sysselsättning. Adjunkterne voro väl ordinarie tjenstemän, men, lik- 

 som våra docenter, blott tillfällige examinatorer, hvarför de i regeln saknade 

 åhörare. Så ock Nordström, som tills vidare i prelektionskatalogen blott 

 erbjuder sin handledning med det öfliga ..in iis quae suarum sunt partium", 

 hvars betj'delse är känd. Alldeles utan officiel verksamhet förblef han likväl 

 icke, alldenstund honom på hösten 1829 uppdrogs ledamotskap i disciplinskom- 

 missionen. — en befattning, hvilken det myckna oskicket bland de studerande på 

 1830 talet och auktoriteternas deraf uppjagade misstänksamhet ofta gjorde 

 ganska brydsam. Deremot måste hans anställning som sekreterare i den 1829 

 inrättade censurkomitén anses mer som ett privat åtagande, om det ock kunde 

 fästa uppmärksamheten, att ännu då, och i decennier framåt, vanligen universi- 

 tetslärare beklädde funktioner i den på sin tid för så gagnelig prisade institu- 

 tionen. Hade ju bokcensuren på sätt och vis fått tycke af en specialitet för 

 högskolan, i ty att vicekansler var sjelfskrifven ordförande i resp. öfverstyrelse. 

 För den unge adjunkten syntes vid hans knappa ordinarie lön den sig erbju- 

 dande biförtjensten högst välkommen, emedan han just vid denna tid ingått äkten- 

 skap, nämligen med dottren i det hus, der han konditionerat. Han bibehöll 

 sysslan in på 1834, då förtrytelsen öfver vägrad tjenstledighet föranledde ho- 

 nom, redan utnämnd professor, att derifrån skilja sig. 



Öfverhufvud framte de första fem åren af universitetets bestånd i Hel- 

 singfors en egen anblick af matthet och förstämning. Icke så, som finge man 

 klaga öfver brist på lif och ifver i livad derpå ankom att bota det aktade läro- 

 sätets materiela förluster, ty häri står regeringens liberalitet, samt äfven en- 

 skildes nit. öfver alt beröm. Men, det kan ej förnekas, jemsides med mece- 

 natismen i yttre måtto smög sig ofta en trångbröstad byråkratism, hvilken, 

 framkallad af oss fjerrliggande politiska orsaker, desto lättare grep kring sig, 

 då Helsingfors ännu var en ganska kälkborgerlig stad utan all hållning, att 

 ej säga motståndskraft i sjelfständiga, stadgade högre syften. Hvarken vid 

 universitetet, hvars styresmän påverkades af lufttrycket uppifrån, hvars lärare 

 under bördan af iråkadt ekonomiskt obestånd kände sig dufne till sinnes, eller i 

 offentligheten ville det framåt. Jemföras, såsom tidsvittnen, de efter högskolans 

 hitflyttning uppsatta bladen, Tidningar från Helsingfors 1829 — 1831 och Hel- 

 singfors Tidningar 1829 ff, med deras redan ofvanför nämnda, ett decennium 

 äldre föregångare i Abo, — hur tyckas ej alla ideelare sträfvanden gångna till 

 Irnka! Under intrycket af donna vantrefnad var det ock som Hvasser flvttade 



