15 



honom särdeles kinkig vid tentamina, då hvarken stickord eller repulser spa- 

 rades. Härtill kom ännn, att han strax vid hörjan af sitt professorat inveck- 

 lades i en häftig ocli långvarig vetenskaplig fejd, hvari opinionen ansåg honom 

 hafva dragit det kortare strået. Saken, hvilken på sin tid väckte stort upp- 

 seende, påkallar en något utförligare recit, helst vi derunder få lära känna 

 Nordströms ställning till flera principfrågor af allmännare hetydelse. 



År 1833 hade kammarrådet v. Bonsdorffs, ännu i denna dag mycket begagnade 

 arbete „Finlands kamerallagfarenhet, systematiskt framstäld" utkommit. Den unge pro- 

 fessorn, hvavs första föreläsningskurs råkade behandla „kanieralrättens grunder", fann 

 sig manad att i Paniebergs Morgonblad, hösten 1834, omständligt recensera det digra 

 verket. Han säger sin afsigt ha varit att „ur vetenskaplig, historisk, positiv och exe- 

 getisk synpunkt, äfvensom i fråga om en saks fullständiga utredning, ådagalägga . . ., 

 att icke alla påståenden uti hr v. B:s arbete få antagas som trosartiklar, icke alltid 

 ens då, när en förordning med citationsstil är anförd som bevis för saken", och till- 

 bakavisar på förhand „livarje praktikus, som djupsinnigt tror, att formen är alt, är lif, 

 och teorin, principen, anden, en löjlig öfverflödsartikel", med den något oväntade er- 

 inran, det „också referenten i det hela ej är annat än praktikus och tror sig dock 

 kunna försäkra de hedervärde Bröderne, att det finnes ett närmare samband emellan 

 teori och praxis, än åtskillige af dera ens kunna ana". 



Bedömandet utföll ganska snäft. Under medgifvande af författarns „aktnings- 

 värda nit" samt att hans arbete, bredvid de enahanda af Rabenius, Selling och Lund- 

 qvist egde förtjensten att fullständigare samla, excerpera och rubricera rättskällorna, 

 synuerligast för de sista 25 åren, anmärktes en stor mängd brister och fel, såväl i det 

 allmänna som i det enskildta. „Hvar och en som tänkt öfver beskattningslärans grund- 

 principer" säges blifva öfverraskad af de här framstälda åsigterna om „finska skatte- 

 lagarnes vigtigaste grundsatser". Definitionerna och lärorna om hemman, om säteri- 

 friheten i afseende å qvarnar, om kronobetjentes åborätt till kronohennnan, om skatte- 

 skyldig jords minskning, om lagfart för kronans räkning, om privilegierna beträffande 

 prestbol, om rusthållares lösningsrätt till skatte augmcntshemman, om frälsejords natur 

 och tillkomst, om säteriernas skyldighet att underhålla sätesgård, om frälseskattehem- 

 mans onera och utj ordar, om fiera storskiftesdetaljer, om finansregaherna, om det s. k. 

 tullregale, om ränteundervisningarna m. m., skola vara ofullständiga, vilseledande eller 

 uppenbart oriktiga. Deremellan göras nog bitande spörjsmål: „Kanske förf af livad 

 som sker låtit förleda sig att anse praxis grundad i lag'?"; „Hvarför skola författarns 

 tycken ställas framför lagen?"; „Eller kanske förf icke delar denna med lagarnes me- 

 ning fullt öfverensstämmande åsigt?" o. s. v. Öfver arbetets form fälles domen: „Herr 

 kammarrådet v. B. älskar den breda och ordrika stilen. Den blir stundom ett ord- 

 svall, som rycker sjelfva ämnet med sig i hvirfveln." ..., „arbetet är mycket mera vo- 

 luminöst, än änmets sfer och in.re samband hade fordrat. Ref ville påstå, att med 

 ett annat afhandlingssätt, niognare begrundande af principerna, en klarare öfverskåd- 

 ning af det hela, ett nogare öfvertänkt och koncentreradt system samt en mera koncis 

 stil, arbetet med samma innehållsrikhet kunnat blifva åtminstone en fjerdedel mindre. 



