17 



ytterligare framställa en sats anmärkningar", nöjer sig recensenten att tillsvidare blott 

 öfverhufvud vitsorda hans insigter. „Man bör endast beklaga", heter det, „att han så 

 illa användt sin studietid och icke bättre begagnat de mångfaldiga tillfällen till vinnande 

 af grundlig bildning, som ett universitet har att erbjuda. Han skulle då lärt, att äfven 

 öfver hans chaotiska skatt ljus möjligen kunnat uppstå, och alt deruti ordna och 

 reda och fylla sig; han skulle icke då råkat i förlägenhet vid den enklaste lagtillämp- 

 ning. Dock denna bekännelse har en mörkare sida, i anseende till det förakt hon an- 

 tyder för vetenskapliga och akademiska studier, för den hyllning hon ger åt den tanka, 

 att kunskap och lärdom äro umbärliga uti embetsmannalifvet, och detta förakt är så 

 mycket betänkligare, som det utgår från en man, hvilken bär insignierna af vetenska- 

 pens adepter. Praxis, såsom en förmåga är ingenting annat, än en säker användning 

 af en klart och rent uppfattad princip. Hon är icke ytlighetens medvetslösa handlägg- 

 ning, icke rutinens mekaniska vana; hon är frukten på det ädla träd med otaliga gre- 

 nar och blad, som kallas vetenskap. Derföre, der frukten är dålig, vet man att roten 

 är sjuk; der roten är svag, blir frukten dålig. Må då hvar och en i sin stad, lägga 

 en god rot; han skall då vinna en god frukt: och må ingen derifrån låta afhålla sig 

 af dessa tanklöshetens och oförståndets utfall hos de män, som tro sig stå desto säkrare, 

 ju mindre och sämre rot de hafva." 



Då v. Bonsdorti' härtill intet svarade, uppträdde i februari följande år en tredje 

 man som skiljedomare. I hans korta, men lugnt skrifna utslag läses bl. a.: „Insändarn 

 bör icke ingå i bedömande af motiverna till det klanderbegär, recensenten uti sjelfva 

 lofordsfraserna nästan öfveralt röjer; men han kan icke heller lemna oanmärkt, till 

 hvilka farliga misstag och besynnerliga motsägelser vid författningarnas tillämpning, den 

 i nationalekonomin och kamerallagfarenhetens anda mindre invigde lätteligen kunnat 

 blifva förledd, om författarn i sitt verk låtit inflyta så beskaffade räsonnementer, som 

 dem recensenten uppstält om beskattningssystemet i vårt land, om de på berustade 

 säteriers egor anlagda qvarnars räntefrihet, om" etc. etc. „Insändarn kan således ej 

 gilla ifrågavarande recension." Vidkommande v. Bonsdorffs arbete säges: „Ju oftare 

 detta ypperliga verk rådfrågas och genomögnas, desto dyrbarare visar det sig genom 

 rikhaltigheten af sitt väl ordnade innehåll och den säkra vägledning det lemnar oss 

 till kunskap om och tolkning af vårt lands kamerallagar. Vigtigt, snart sagdt oum- 

 bärligt, för hvarje äldre och yngre praktikus, så i som utom tjenst, äfvensom för hvarje 

 medborgare, hvilken önskar känna sina rättigheter och skyldigheter i hänsigt till det 

 allmänna, utgör detta arbete en ganska god skattkammare jemväl för den högre kun- 

 skapssamlaren i lagvetenskapen" etc. 



Några dagar senare afgaf Nordström sin slutförklaring. Han ville ej förneka, 

 att v. Bonsdorffs arbete, betraktadt som en lagsamling, „var af obestridlig nytta", men 

 vidhöll, att det oegentligt utgifvit sig för en „systematisk afliandling". För öfrigt me- 

 nade han: „Man hade nästan bordt kunna förutse, att en tertius skulle uppträda i 

 denna fi-åga; ty ref. hade den oklokheten att referera åtskilliga praktiska oriktigheter, 

 hvilka hos en viss del praktiske män redan hunnit antaga naturen af osvikliga sannin- 

 gar." Än en gång vill han framhålla skiluaden mellan den äkta och den oäkta praxis. 

 Den förra, säger han, är „såsom en intellektuel förmåga, teorins själsförvandt, klar och 

 medvetande af sig sjelf i det stora såväl som i det lilla, i det invecklade såväl som i 



3 



