20 



ren och oförfalskad ljuda åter, hans ande manande gcå igen bland generatio- 

 ner af unge landsmän, en föresyn i manlig kärlek till rätt och sanning. 



Nordströms berömmelse som universitetslärare sammanhänger nära med 

 hans förtjänster som lärd och vetenskapsman, eller riktigare: erhåller först af 

 dessa sin fulla förklaring. Man kan högt uppskatta den arbetsförmåga och 

 spänstiga vetgirighet, som räckte till för en den vidsträcktaste undervisnings- 

 skyldighet, men måste skänka ett ändå bättre erkännande åt helgjutenheten, 

 den inre begränsningen och koncentrationen af alt hans tankearbete, liksom 

 kring en orubblig medelpunkt. Icke hans stora beläsenhet och mångfaldiga in- 

 sigter, icke hans omfångsrika lärdom såsom sådan, utan uppfattningens klarhet 

 och lyftning, omdömets sjelfständighet, fastheten i grundsatser och åsigter, ut- 

 göra de mest kännetecknande dragen i hans intellektuela personlighet; dennas 

 grundegenskap var styrkan i en af vetenskapens ädlaste lifssafter uppammad 

 öfvertygelse. På denna källa återvisar hvarje yttring af hans verksamhet. 

 Vare sig han trädde fram i katedern eller bland forskningens mödor eller slut- 

 ligen på de medborgerliga och embetsmannavärfvens stråt, var han vetenskaps- 

 man först och sist. 



Högst betecknande för den principfaste mannen, att redan de första 

 orden i hans första skrift antyda den väg, hans sträfvanden i nära ett halft 

 sekel framåt skulle gå. „För att rätt kunna inse och begripa hvad som ä r, måste 

 man först hafva insett och begripit hvad som varit", säger han. Detta, yr- 

 kandet af ett orsakligt förhållande mellan nu- och förtiden, af „följdernas nöd- 

 vändighet", är den pragmatiske historikerns trosformel, abstrakt uttryckt. Men 

 Nordström var specielt jurist; han vidfogar derför som närmare bestämning: 

 „I folkslagens lagar är det, man återfinner det trognaste aftryck af deras ka- 

 rakteristik, och det är med denna karakteristik man måste individualisera sig, 

 för att rätt kunna uppfatta tidens fenomener." De lagar här särskildt menas, 

 äro, det veta vi ju, Sveriges åldriga rättsböcker, källorna för vårt eget sam- 

 hällsskick, dessa stolta minnen af odalfrihetens gång genom tiderna. I ett 

 senare arbete tillstår han af fullt hjerta: „Med kärlek fäster sig en nordens 

 son vid detta arf från fädren och . . . det är med en egen hög känsla af vörd- 

 nad han betraktar den ädla krona, hvilken uti 1734 års allmänna lag breder 

 sig öfver stammen af det träd, som kraftigt uppspirat ur de äldsta lagarnes 

 frö." Denna vackra sj elf bekännelse, och det i ett verk, som kan kallas be- 

 kännelsens insegel, var ej härsprungen ur en tillfällig stämning, utan bröt 

 fram ur hans väsendes innersta djup, ur den grundåskådning, hvarmed han 

 „individualiserat" sig och sina bästa syften. 



Vid antydd rigtning kunde Nordströms spanande blick icke stängas 



