21 



inom de fornsvenska lagarnes ärfda och i sig begränsade område blott. De 

 röjde, dessa lagar, en altför nära slutning till det allmänt germaniska rätts- 

 medvetandet, att icke dettas utveckling skulle blifva ett föremål för hans be- 

 grundande. Hvad vigt han fäste vid komparativa rättsstudier öfverhufvud, in- 

 tyga icke blott samtliga hans akademiska dissertationer och flesta öfriga skrifter, 

 utan äfven, och kanske mest, de af honom ofta företagna vetenskapliga resor. 

 Seende i beröringen med utlandets läror och erfarenhet ett af de ypperligaste 

 bildningsmedel för vetenskapsidkaren, underlät han icke att deraf göra träget 

 bruk, såsnart blott hans tillgångar det medgåfvo, ty det bör anmärkas, att han 

 för ändamålet aldrig anlitade offentliga understöd. Kedan på sommaren 1834, 

 ett par månader efter hans befordran till professor, finna vi honom på en lust- 

 färd till Reval, den han med lätt penna i Morgonbladet och derur i en broskyr 

 beskrifvit, särskildt intresserad af den forne hansestadens ålderdomliga institu- 

 tioner, dess municipalförfattning m. m. Följande år, från maj till in på sen- 

 hösten, besökande Tyskland, der han vid Rhein sammanträtfade med Nervander, 

 samt Danmark och Sverige, samlade han med ifver upplysningar i den germa- 

 niska rättshistorien. En för hans samhällsförfattnings-historia tillärnad jem- 

 förande framställning af de forntyska och svenska lagarne, tog väl, af fruktan 

 att altför mycket förstora arbetets volym, endast form af hänvisningar till in- 

 slående litteratur, men det gömda var icke glömdt. Hans insigter i de euro- 

 peiska lagstiftningarna, ständigt ökade under fortsatta studier och resor, sökte 

 sig framdeles plats, dels i flera specialafhandlingar öfver rättsantiqvariska, finan- 

 sielt-ekonomiska och författningsfrågor, dels till och med i talrika embets-, 

 komité- och riksdagsbetänkanden. Förekom hans ståndpunkt i följd häraf 

 stundom nog doktrinär, så framstår han dock mer än någon samtidig finsk 

 eller svensk rättslärd genom bemödandet att följa, tillvarataga och tillgodogöra 

 den utländska vetenskapens framsteg. 



Genom dessa forskningar förberedt, hade emellertid, mot utgången af 

 1838, Nordströms redan ofta nämnda hufvudverk fortslvridit derhäu, att han 

 kunde blifva betänkt på dess slutliga redigering till utgifvande, — en tanke, 

 om icke väckt, dock kraftigt understödd af den nytända åhåga för lärd pro- 

 duktion, hvilken i finska Vetenskapssocietetens då nyss timade, och äfven af 

 honom medverkade stiftelse gaf sig till känna. Grundande sig, såsom han 

 sjelf säger, på „fleråriga med tjenstepligter och andra göromål vexlande 

 förarbeten", och upprunnet ur samma källåder, som hans tidigare smärre skrif- 

 ter, tyckes det likväl väsendtligeu först vid sista handläggningen, som pågick 

 i bredd med tryckningen, ha erhållit sin närvarande gestalt. Det heter näm- 

 ligen i hans till universitetets konsistorium ingifna, och af detsamma i november 



