26 



våra offentliga förhållanden vid tidpunkten för landets förening med Ryssland. 

 Hvad professorn i statsrätt tänkte i dessa vigtiga ämnen, torde icke anses 

 främmande för hans egen biografi. „En statshvälfning sådan som deuna (säger 

 han) medförer till en början en förlamning i alla samhällsförhållanden. De gamla be- 

 greppen och de nya behöfva tid för att assimilera sig med hvarandra; det fordras skarp 

 och säker blick för att skilja det väsendtliga från det, som kan uppoffras, och små- 

 ningom lämpa de nya formerna efter den fordran på naturlig utveckling, som är sam- 

 hällslifvets grundvilkor. Högsinnad och ädelmodig stod Alexander, Rysslands monark, 

 Finlands nye beherskare, beredd att höra, villig att göra hvad fäderneslandets upp- 

 lyste män, till fastställande af dess lagars herravälde, till tryggande af dess medbor- 

 gares rätt, inför honom hade att föreslå och frambära. Det gälde då att frisinnadt, 

 såsom det endast var värdigt den höge monarken, framställa samhällets behof Grefve 

 Aminoff blef den, som utsågs att föredraga den finska arméns angelägenheter. Upp- 

 lösning och i följd dera tryckande bekymmer för lifvets alldagsbehof förmodade hon 

 blifva sin lott: hon hade likväl i det krig för fäderneslandet, som nyss blifvit slutadt, 

 ådagalagt hvad mannamod och pligtkänsla i förening med fosterlandskärlek förmå och 

 ej vacklat, ej ens då segern vände sitt stolta ansigte fi-ån hennes blodiga ansträngnin- 

 gar; och detta handlingssätt var altför storartadt och ädelt, för att ej till hela sin för- 

 tjenst erkännas af den högsinte furste, i hvars hand Försynen nu nedlagt ledningen af 

 Finlands framtida väl. Det bekanta manifestet af den 27 mars 1810 var resultatet af 

 gi-efve Aminoffs framställning hos monarken." ... På ett annat, äfvenså i excerpten 

 utelemnadt ställe, säges grefve Aminoff ha utfört ett uppdrag „af stor nationel bety- 

 delse", då han 1826, såsom ordförande för en deputation af landets fyra stånd, frambar 

 dess lyckönskan vid kejsar Nikolais tronbestigning. 



Samma år, 1842, utkom från trycket det „Förslag till ny skogsord- 

 ning", som sedermera i alla väsendtliga stycken blifvit gällande lag. Ärendet 

 var handlagdt i en 1841 tillsatt komité, hvilken äfven Nordström tillhörde, 

 och man igenkänner, synnerligast i framställningen af motiven eller de „be- 

 stämmande skälen", lätteligen hans åsigter och valda skrifsätt. Det heter deri, 

 — för att beröra en ännu i våra dagar ifrigt diskuterad kardinalfråga — : 

 „Jordegarns fria nyttjande rätt till alt hvad på hans mark växer, har lagstiftningen all- 

 tid betraktat såsom en följd af hans eganderätt, och egauderättens okräukbarhet såsom 

 en af hörnstenarne uti samhällsbyggnaden. Mångfaldigt och djupt ingripande uti de 

 flesta rättsförhållanden står ock derför denna rätt i lag och grundlag omgjordad af 

 garantier så vördnadsbjudande, så raägtiga och så uti hvarandra gående, att hvarje 

 försök att på ett eller annat håll rubba henne i anseende till grund och följd, skulle 



hämnas sig sjelf genom de förvirringar utan tal, det åstadkomme Sålänge altså 



en jordegare ej kan förlora sin eganderätt för misshushållning med skogsmarkens alster, 

 eller såsom borgerligt fri man tvingas att aktivt göra något för en ändamålsenligare 

 hushållning med skogen, återstår endast att lemna denna angelägenhet åt hans fria 

 omtänksamhet. Under mer än tvåhundra år hafva tidt och ofta klagomål blifvit höjda 

 mot misshushållning med skogarne. Partier och oegennyttige män hafva klagat; man 



