27 



har befarat skogarnes förstöring ; man har ... ; man har . . . Men lagstiftningsmagten, 

 genomskådande sakernas inre grunder och verkningar, och skiljande mellan det allmännas 

 sanna väl och särskilda intressens önskningar, har af dessa klagomål icke låtit förmå 

 sig att ställa jordegarens rätt till alstren af sin afi-ösade, enskilda skogsmark under in- 

 skränkande baud. Under de fortsatta klagomålen har hon tvärt om alt mer och mer 

 befästat och värnat eganderätten och den grundsatsen: att jordegaren skall ega fi-ihet 

 att efter sin bästa insigt bruka och nyttja sin skog. Man läser detta klart uti skogs- 

 ordningarna af år 1G47, 1664, 1734, 1739, 1793, 1805, och nu gällande allmänna lag, 

 utom flera andra författningar; och de flesta af dessa författningar hade varit föremål 

 för allvarsamma öfverläggningar på riksmöten emellan Monark och Ständer. Komitén, 

 för sin del, har ej kunnat tillåta sig att afvika från dessa af allmän rätt och ekono- 

 misk politik föreskrifna, höga och bestämda föredömen." Man kau icke gerna i kraf- 

 tigare ordalag förfäkta eganderättens helgd. Godt ocli väl! Men huru sam- 

 manstå nu härmed förslagens positiva stadganden? 



Detta spörsmål, hvilket så sjelfmant erbjuder sig, förer oss ett stycke 

 längre i tiden ocli till ganska tryckande minnen. Af styrelsen lemnadt till 

 offentlig granskning, blef komiténs arbete, ur redan antydd synpunkt, föremål för 

 åtskilliga befogade och jemförelsevis fogliga påminnelser i Saima, nov. 1845. 

 Nordström fann sig särskildt utmanad. Han upptog handsken, och nu ut- 

 spann sig en ända till slutet af hans professorstid fortsatt polemik, hvilken i 

 häftighet vida öfverträffade den, hvari vi sett honom invecklad vid samma tids 

 början. Han är nämligen den B. B.*, hvilken emot Saimas artiklar „Om skogs- 

 hushållning och sågrörelsen", „Till den lärde stadsekonomen B. B." och 

 „Försynthet" (med mottot; „Tu l'as voulu, Georges Dandin"), publicerat, 

 uti Helsingfors Tidning, 1845y^2 — 18461/, genmälena: „Saima, statseko- 

 nom, skogshushållerska och sågpatronessa'', „Saima i vrede", och „Saimas 

 högsinthet" (med mottot „C'est donc toi, maître Olivier, c'est ton véritable 

 visage"), äfvensom mot Morgonbladets varningsrop „Sak och person" infört 

 den bitande förklaring, hvilken slutar med frågan: „Ob nicht ein derber Klotz 

 fordert einen derben Keil?" Man döme tili skriftvexlingens ton af dess rubri- 

 ker. Det kom så långt, att Nordström, upprörd i sin själ, måste värja sig 

 för tillmålet att ha sökt denunciera sin vederpart som lagbrytare. „Ännu 

 aldrig", så skref han bl. a., „hafva vi böjt vårt hufvud för servilismens lumpne 

 krypskyttar, i hvilken gestalt de än må uppträda, och kunna ej heller nu för- 

 neka vår natur och ingå i ytterligare svaromål. Trodde Saima hvad hon ej 

 aktade för rof att sålunda drifva, så är hon ända till förvåning enfaldig. 

 Trodde hon det i sjelfva verket ej, och hon kunde ej tro det, hvarföre påstår 

 hon det då? Må läsarn döma! Vi känna nu vår man." Dessa voro Nord- 



* En redan tidigare af honom begagnad signatur (=: Benjamin Björn). 



