29 



garne skilda möten, om lekmäns deltagande i kyrkoärenden, om domkapitlens 

 reorganisation m. fl., knapt i svaga antydningar förekomma i det äldre. Sko- 

 lans skiljande från kyrkan är i det sistnämnda icke ens påtänkt som en 

 möjlighet. — Mot religionsfrihets principens tillämpning i Finland hyste han 

 ännu på senaste tiden politiska betänkligheter. 



Ett rättvist bedömande af Nordströms arbete, den sista frukten af 

 hans verksamhet i hemlandet, kan ej förbise, att hans utpregladt rättshistoriska 

 rigtning varit honom till hinders som lagförb ättrare. Hans djupa vördnad för 

 det som var lag, drog blicken bort från det, som borde blifva det. Be- 

 visen ligga i sjelfva arbetets motiv, livilka med samma noggranhet redogöra 

 för den specielt kyrkliga, som hans tidigare verk för den allmänt samhälliga 

 författningens öden, grunder och detaljer. De erkänna visst att, „då indivi- 

 den är dömd att upplösas och försvinna, är lifvets stora lag uti naturen, kyr- 

 kan, staten och begreppen att utvecklas och föiyngras". Men utvecklingen, 

 föryngringen fattar han blott ur den omedelbara och positiva rättskontinuite- 

 tens eller, der denna afbrytes, ur dess grundsatsers synpunkt. Det gifves, 

 säger han, „institutioner och lagar, om hvilka allmänna satser aldrig leda till bildan- 

 det af ett stadgadt omdömen. Deras sanna väsende måste fattas ur deras historia. 

 Man måste förstå den idé, som genomlöper deras lif i tiderna, för att kunna skilja 

 utväxten från den äkta rotens grenar, och tillfälliga opinioners inympningar från den 

 organiska bildningens. Man pröfvar då säkrast, om detta lif ännu är välgörande för 

 den tid som är. Man finner då säkrast den punkt, der utväxten skall bortskäras, för 

 att lifvet åter må få lefva med frihet. Lifsprocesserna göra ej språng. Förfarenhet i 

 det förflutna, erfarenhet om det närvarande: de inlägga i lagarne framtidens säkra 

 grund, ty lagarne, har någon sagt, skola ej vara vådliga försök på samhällskroppen, de 

 skola endast ordna och allmängöra erfarenhetens läror." Alt detta låter ju antag- 

 ligt. Dock, när man nogare efterser, hvad var väl för honom erfarenheten, 

 om ej insigt i gällande rättsystems enskildheter och sammanhang, oberoende 

 af rättsmedvetandets tillväxt genom den allmänna bildningen och dess deri, om ock 

 ej i allmänna satser, nedlagda fordringar, hvilka han hellre misstrodde, såsom le- 

 dande till vådliga försök, än han pröfvade dem? Hvad var för honom det närva- 

 rande, om ej den sista lagen, oberoende af dess upphof och plats i tiden, oberoende 

 af dess afstånd från stundens pulserande lif? Skall blott det bestående afgifva 

 lagstiftningens material, måste hennes tillgöranden väsendtligen stanna vid dettas 

 kritiska sammanjemkande och derpå grundade kodifiering. Längre gick, och 

 längre ville Nordström icke gå. Han hade som rättshistoriker löst sin upp- 

 gift. — Ännu en gång, inemot tre decennier senare, och då i annat land, 

 under andra förhållanden, tog han till ordet i denna vigtiga fråga. Derom 

 nedanföre. 



