31 



förre, annars utan gensägelse en af universitetets respektablaste medlemmar, 

 vände sitt nit hufvudsakligast mot de studerande, hållande dem i ständig 

 spänning än genom hotande varningar vid inskriptionerna, än genom disciplins- 

 kommissionens ingripande, än genom reformförslag i det akademiska nations- 

 väsendet, men lät icke heller något tillfälle gå sig ur händerna att paternelt 

 lexa upp såväl consistorium in corpore som enskilde dess ledamöter. Hans 

 efterträdare var altför fin diplomat att icke framför alt bevara skenet af 

 bästa förstånd, ej mindre med ungdomen, hvilken esomoftast i stora skaror 

 inbjöds till hans gästfria hus, än med sina kolleger, mot hvilka samma artig- 

 het rikligen bevisades. Men hvad under ytan doldes, derom vittnar nog- 

 samt utdragen här nedanför ur konsistori pi'otokoll. Altnog: universitetets 

 autonomi blef i alla sina vigtigaste detaljer, så vetenskapUga som disciplinära, 

 reducerad till ett minimum. Ville blott rektor, och han ville ofta, mot kon- 

 sistorium genomdrifva sina meningar, stod vägen honom öppen, ty hans und- 

 fallande väsende och lyckade arrangement vid jubelliögtiden 1840 hade till- 

 vunnit honom ett oinskränkt förtroende, der han bäst behöfde det, hos då- 

 tidens mångbetrodde vicekansler. Hvad åter denne angår, så misstrodde visst 

 ingen hans menniskovänliga hjertelag, kungjordt redan i det ständiga tilltalet 

 „käre vän", — icke ens, ehuru han, enligt egen berättelse, såsom ung 

 kapten vid Tilsit 1807 brunnit af lust att „nedskuta den hunden Napoleon, 

 som ej tog hatten af sig för vår Kejsare", och en annan gång, såsom gammal 

 general, skrämde ett par pietistiske studenter * med en förbättringsresa „till 

 Sibirien"; men lika enhälligt var ock tviflet, huruvida hans insigter räckte 

 till att helst någorlunda sjelfständigt bedöma de grannlaga angelägenhe- 

 ter, honom ålågo. Inställsamhetens, godtyckets och den personliga regimens 

 ogräs, redan frodigt på andra håll, hade sålunda till sist äfven vid universitetet, 

 icke utan dettas eget förvållande, funnit en bördig jordmån. 



Nordström var hvarken den ende eller den förste, hvilken de miss- 

 förhållanden både inåt och utåt, hvari högskolan efter flyttningen till liufvud- 

 staden råkat, gingo djupt till sinnes, icke den ende, som i konsistorium ogillade 

 såväl all af ålder der inrotad slentrian, som hvarje af stundens farhågor upp- 

 sporradt tjenstenitiskt nyhetsmaken. Deremot var han utan jemförelse den i 

 sina åsigter mest konseqvente, i sina yttranden mest frimodige. Hvad han 

 utan eftergift yrkade, var det rättsligt beståendes helgd eller endast varsamt 

 på författningarnas klara grund vidtagande reformer. Han hade således både 

 genom sina kunskaper och sin magt öfver ordet bordt blifva rätte mannen att 



Minnesteckning öfver L. Stenbäck af C. G. v. Essen, sid. 24. 



